Szabó Magda Hullámok
kergetése részlet Jaffa Kiadó
Budapest
2021

© Szabó Magda jogutódja, Tasi Géza, 2017
© Jaffa Kiadó, 2017, 2026
Minden jog fenntartva!

A borító a Fortepan 76 195 számú képének felhasználásával készült
www.fortepan.hu

Felelős kiadó: Rados Richárd
Felelős szerkesztő: Jolsvai Júlia
Szerkesztette: V. Detre Zsuzsa
Olvasószerkesztő: Ligeti Szilvia
Borítóterv: Somogyi Péter

Jaffa Kiadó • jaffa.hu

ISBN 978 963 475 493 0

Elektronikus változat:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu
Készítette: Ambrose Montanus, 2021

Az olvasó csak akkor vegye kezébe ezt a könyvet, ha tudomásul veszi, hogy az olvasottak semmivel sem bővítik majd gazdasági, földrajzi vagy társadalomtudományi ismereteit, nem útirajzot kap, csak személyes jellegű följegyzéseket, egy utas reakcióit életében először látott tájakra, országokra, magára az utazás tényére.

Aki írta, nem gyűjtött adatokat útközben, egyetlen statisztikai számot nem rögzített esténként, mikor füzetében összegezni próbálta, mivel gazdagította az aznapi nap. Nem tette, nem is tehette, mert vagy holtfáradtan, pihenni indult útnak, hogy valahol, távol telefontól, napi postájától ismét erőre kapjon valami nehéz munka után, vagy mert – nem lévén egyetlen rokona se külföldön – utazásait más országbeli kiadók meghívása tette lehetővé, s kötött program szabályozta napjait. Amit írt, nem útinapló, csak utazás közben írt napló, nem kultúrfilm, csak pillanatfelvételek sokasága, s olykor maguk a felvételek kevésbé fontosak, mint az emlék, melyeket látásuk felébresztett. Az utast ezeken az útjain egy élő s egy holt útitárs kísérte el, ez utóbbi, a holt emlékének ajánlja most feljegyzéseit, apjának, akinek a világ helyett csak IBUSZ-prospektusok s egy részletre vásárolt földgömb jutott, de aki megtanította vágyakozni gyermekét is tengerek s hegyvonulatok után.

A Nordre folyónál

Reggel tízkor szálltunk fel Pesten, délután hatkor érkeztünk Svédországba, közben voltunk egy-egy félórára Zürichben, Frankfurtban és Koppenhágában is.

Nem olyan egyszerű elrendezni magamban, mit érzek voltaképpen, hiszen én még nem jártam Ausztriánál távolabb, s tulajdonképpen sose gondoltam, hogy valaha járhatok, nem olyannak látszott a világ. Évek óta elfogadtam már kislánykorom emlékét, a Semmeringet, saját életem egyéni Mount Everestjének, s íme, ma elszálltam az Alpok felett, a csúcsok lilák voltak, világoszöldek, a hegyoldalakon figyelő, mozdulatlan üvegkígyók: gleccserek. Minden felizgatott útközben, még az ételek, az ízek is, hogy a bifsztek igazán véres, mint olvasmányaimban, vagy a zöldbab csak akkora, mint a kisujjam, a vaj sós, a tortának nincs krémje, csak valami édes kocsonyából mered elő. Túl sok, amit a mai nap hozott, a zürichi repülőtér méreteit, Frankfurt kirakataiban az ismeretlen rendeltetésű tárgyakat, Koppenhága hóviharát, melyben az érkező, mint egy kinyílt bicska, derékban előregörnyedve tudott csak elvergődni a tranzitig; a dán légiforgalmi tisztviselő névtábláját, az Andersen névvel, hogy az útlevélvizsgálat prózai aktusa mögött ott állt valahol a rendíthetetlen ólomkatona is meg a bögreszemű kutya. És hát a tenger, ahhoz is ma jutottam el legelőször, pedig mióta eszemet tudom, készültem a látására; micsoda suta élmény lett, milyen tragikomikus. Koromsötétben, viharban keltünk át Dániából Svédországba, s a viharban és feketeségben semmit se láttam, tudatom jelezte csupán, hogy itt a végtelen víz, negyvenöt percig szállok felette, csak éppen nem érzékelem, mert nem láthatom.

Voltaképpen Torslanda is feldúlt, ahová megérkeztünk. A repülőgépen közölték, hogy sziget, úgy lestem-vártam, milyen lesz: én még nem láttam szigetet a Margitszigeten kívül. Úgy jártam vele, mint egy kafkai észjárás szerinti mesebeli lány, megkaptam Torslandát, de csak egy repülőtér lett belőle, nagyjából olyan, mint Frankfurtban vagy Koppenhágában vagy Pesten, de még ennek épületét is azonnal eltakarta az ömlő hó, ahogy kiléptem. Kafkai volt a tizenöt kilométer is Torslanda és Göteborg között, az országúti lámpák tompán izzottak, mint a távoli narancsok. A város kivehetetlennek bizonyult a jégvirágokra lehelt tenyérnyi szabad folton át, csak sejtettem, hogy felhőkarcolók s faházacskák között haladunk, egy helyütt meg hajók állnak, emeletes ház nagyságú, tengerjáró hajók. Az egyetlen, ami lebírta a telet, a középületek és magánlakások ablakaiban elhelyezett lampionszerű, kivilágított csillagok sokasága volt, melyekkel Svédország az adventet köszönti.

A kungälvi szálloda, ahol lakunk (Hotel Fars Hattnak hívják, elég furcsa név: Az apa kalapja) jó félórára fekszik Göteborgtól. Hídon futottunk át, mikor Kungälv főterére értünk, s valami vár bástyája villant felénk a reflektorfényben. „Bohus vára”, mondta Kirstin, nem asszociáltam a névhez semmit. „Kungälv Svédország egyik legrégibb városa, valamikor a tizedik században alapították.” Jó. „1101-ben itt tartott tanácskozást Skandinávia három királya.” Nahát! „A híd alatt futó folyó neve Nordre.” Ahá! Szavak, szavak, mindenhol csak a telet érzékelem, s önmagam idegességét, fáradtságát. Majd holnap, biztatom magam, míg leadom az útlevelemet a kétemeletes, fából épített csudahotelben, ahol a földszinti helyiségek fala csupa fa meg kerámiaburkolat, a szalonokban, folyosófordulókon televízió (nem nézi senki), s a három étterem előterében levő bárban tizennyolc év körüli – talán fiatalabb – lányok és fiúk ruletteznek. Majd holnap talán normálisabban reagálok. Talán.

Szobám nem a főtérre néz, hanem az udvari szárnyra. Olyan meleg van – itt éjjel-nappal fűtenek –, hogy azonnal rést nyitok az ablakon: épp szemben vagyok a konyhával. A párkányokon arasznyi hó, az ereszek pereme villog. Nem szelíd jégfogacskák, karvastagságú, zöld jégcsapok szórják a szikrát. Az udvar hószőnyegén lábnyomok, autókerekek mély jelei, a kis étterem s a konyha üvegfala egyetlen villogás. Műtők ilyenek, mint ez a laboratórium jellegű hotelkonyha, s a fehér köpenyes szakácsok még erősebbé teszik a hasonlatosságot: a háztartási gépek jelzőlámpái hol kigyúlnak, hol elalusznak, mint egy kórházban. Ami köröttem van, annyira más, mint amit megszoktam, hogy egyre feldúltabb leszek, tanácstalanabb, nem találom a helyemet. Ágyam mellett rádió, nem nyitom ki, telefon is van, de nem merem felhívni I-t, talán már alszik, számára nem lehet olyan abszurd élmény, hogy Pesten reggelizik és Svédországban vacsorál. Próbáljam ki a szaunát? Van a folyosón. Nem. NEM! Nem bírok semmi újat, túl sok, riaszt. Megfürdöm, nem a szaunában, csak rendesen, ahogy otthon szokott az ember, egy darabig álldogálok az ablakban boldogtalanul, s ugyanakkor valahol legbelül nevetve és sajnálkozva is önmagamon, aztán végre tudomásul veszem, hogy azt, ami bennem van, semmiféle ágy és fekvés fel nem lazítja, most okosabb lesz visszaöltözni, és kimenni a szállodából. Talán ha járok egy kicsit, ha egyáltalán közelről látom, hol vagyok, természetesebb lesz minden magam körül.

Meg kell szoknom az idegen színeket.

A lila szőnyegen vérpiros a garnitúra, a szürke asztalon üvegtál, amely voltaképpen szökőkút, a tál alatt zöld fény, a visszahulló permet is smaragdszínű ebben a világításban. Kinn mély, vajsárga hó. A folyó partja merő jég, a hídrácsokon zúzmara. Bokáig süppedek a hóba, élvezem, fura ez a skandináv tél, nincs foga, csak gyönyörűsége. Fenyőillat érződik, a fehér és kakaószín, emeletes faházak legtöbbjében még világosság. A göteborgi autóbusz is jár még, elhúzódom előle, ahogy átlépegetek a hídon. Emlékmű, kis halom: ama bizonyos skandináv királyok dombja, silabizálom a felírást. Előttem, vagy húszlépésnyire tán, Bohus vára áll.

Itt az erőd a fényszórók tüzében, gömbölyű bástyatornyán fémfedél. A várkapu zárva, s a lőréseken át, közeledő lépteim neszére, kirebben egy csapat varjú. Keringenek a várfalak fölött, aztán leereszkednek a bástyára. Valószínűtlen kép: vasszürke erőd, sisakos bástya, síkos, jég beszőtte lőrések, a vár felett, az egyszerre fehér, egyszerre fekete északi ég alatt varjúsziluettek. A várkapu előtt gömbölyű kő, leverem róla a havat, leülök. Élőlény itt sehol, csak én meg a varjak. A reflektor fénye zöld, a várfal, mint az ólom, a varjak feketék.

Visszafelé valahogy még síkosabb, vigyáznom kell, míg lépek. Kungälvben is tüzelnek az ablakokban a karácsonyi csillagok. Két templom van, mindkettő fából, az utca könyökében kis kávéház, mellette cukrászda, idegen formájú sütemények, idegen színű díszek itt is. Egy csapat fiú tér haza biciklin, kerékpárjuk kormányán jéghoki-felszerelés, nyomukban egy néni jön, a néni mögött kutya, a kutya szájában összehajtogatott újság. Csak a biciklik csengője szól, aztán az is elhal az estében. Csönd van, kimondhatatlan, érzékeltethetetlen csönd. A kirakatok világítanak, mintha nappal volna, a papírkereskedésben és a fűszeresnél gyertyával díszített fenyőkoszorú meg valami fura ingecske, vállfán.

Az álmosság nem lassan száll meg, leüt, mint egy kő. Hó, folyó, varjú, kutya, öregasszony, gyerekek, életem ismerős elemei végre feloldják bennem a feszültséget. Nem tudom, a hoteltitkár köszön-e, mikor visszatérek a Fars Hattba, bizonyosan. Nem látok. Nem tudom, hogy nyomom meg a liftgombot. Nem tudom, hogy fekszem le. Reggel jövök rá, hogy nyitott szellőztető mellett, egyetlen, papírvékony gyapjútakaró alatt aludtam a nejlonhuzatos derékaljon.

Az Északi-tengernél

Reggeli a kisebédlőben: kávé, tejszín, zabkása, háromféle kenyérrel, az egyik csokoládébarna, s mézzel készült; sós vaj és lágytojás. Az utolsó falatokat otthagyom, nemcsak azért, mert sürget az idő, s félek, hogy nem érem el a göteborgi autóbuszt, hanem mert képtelenség megbirkózni ennyi étellel. Ki az utcára, süt a nap. Az autóbuszon egyetlen kalauz, valami szerkezet van a táskájára szerelve, ami darálóhoz hasonlít, azzal számol, vált pénzt, annak a segítségével ad vissza, jegyosztó és vezető is egy személyben. A kocsiban rádió, fűtőtest, az ülések hátlapján kampó a csomagok felakasztására. Nehezen akklimatizálódom, minden érdekel, de valahogy akaratom ellenére.

Göteborgig ebben az évszakban nem sok a látnivaló, hófedte dombsorok, erdők s elszórt házak között fut az országút, inkább a reklámok, útjelzések szórakoztatnak. Oslo-Uddevalla – maradnak el mellettem a betűk. Ha egyszer mégis megírom A Danaidát, gondolom, ide kellene elhozni Dánielt az első részben. Most közelebb vagyok a norvég határhoz, mint Pest Miskolchoz.

A Centralstationon szállok ki a Nils Ericson út mentén. Kirstin már vár, gyalog vágunk neki a városnak, hallom is, nem is a magyarázatot. A várost széles kanális szeli át, sok ágacskája is van a csatornának, halszagú, szürke vízisikátorok. Göteborg holland mintára épült, s azon a földrajzi ponton fekszik, oldalával a Göta folyó partjának dőlve, ahol a Göta a tengerbe torkollik.

Járunk a kínosan tiszta utakon, üveg és beton épületóriások és dupla manzárdos, vörös téglaházak között. A forgalom iszonyú, alig látok közlekedési rendőrt, suta vagyok, ha át kell mennünk a zebracsíkon, riadozom. Nincs rá okom, mert a kocsivezetők figyelnek, csak nem szoktam meg a végtelen autósorokat, s az külön idegesít, hogy folyton megijedek, hogy valahol belül minden felizgat, deprimál, nem csak a forgalom, a karácsonyra külön kipiperézett kirakatok, a millió áru is. Az utcakereszteződések, középületek előtt, a tereken óriási fenyőfák állanak, nappal is égnek rajtuk a villanygyertyák. Egy áruházban Télapó, zsák a hátán, nagy arca mintha marcipánból volna, csukja-nyitja ősz pillás kék szemét, ajka is mozog, feje fölött ezüstgömbökből összeszerelt, forgó koszorú. Megyek át valami hídfélén, mint a vak légy, majdnem fellökök egy fiatal nőt. A fiatal nő megáll, megsimogatja a kabátomat, mond valamit, a galléromat is megigazítja, rám mosolyog, azt hiszem, bocsánatot kér tőlem, hogy olyan figyelmetlen volt, nem vigyázott jobban, és alkalmat adott nekem arra, hogy jól nekimenjek. Egy szót sem értek abból, mit mond, csak azt hallom, ahogy mondja, s gesztusait érzékelem. Jól megnézem, hogy el ne felejtsem az arcát, én ahhoz vagyok hozzászokva, hogy ha véletlenül nekimegyek valakinek, megkérdezi, mikor jártam szemorvosnál. Kirstin szünet nélkül magyaráz, azt hiszem, megőrülök, pedig olyan édes jó teremtés.

Megmutatja a színházat, az egyetemet, a zenei élet központját, a Concert Hallt, elvezet a múzeum előtt is. Poszeidón szobra a Götaplatsenon áll, Kirstin így mutatja be a tengeristent: „Városunk jótevője…” Elmosolyodom, oly groteszk élmény, hogy valaki egy mitológiai személyiségről úgy beszéljen, mint egy valaha élt vagy jelenleg élő városi tanácsosról. Milles műve előtt nincs megállás, végig kell futni a Nya Avenue-n, a téli álmot alvó park mellett, aztán megint átmenni a csatornán, Göteborg Váci utcájába, az Östra Hamngatanra. Tovább, tovább, még ezt is megnézni meg azt is! Fussunk, Kirstin, drága szívem, nem tudom én neked megmagyarázni soha, mit gondolok. Nézem a járókelőket, minden idősebb nőn-férfin kalap, minden fiatal hajadonfővel. Mindig azt hittem, Skandináviában bundában járnak az emberek télen, most kiderült, magam vagyok az egyetlen bundás sétáló. Körülbelül olyan elegánsan festek, mint egy szomorú medve. Egyébként még kirakatokban sem igen látni szőrmét, majdnem mindenütt vad színű, hosszú szőrű műanyagok.

Megnézzük a stadiont is? Külső falában vendéglők lesznek, üzletek. Jó. Hát az egészségügyi negyedet? Azt is, ha tetszik, hát hogyne. Még sose láttam tizennyolc emeletes kórházat. Akarom látni a régi várost vagy Alströmer1 szobrát? Ő hozta be a krumplit Svédországba. Szenvedélyes vágy fog el, hogy megnézzem ezt a szobrot, ezt végre értem, hogy krumpli, ez megszokott. Kirstin egy házra mutat: itt halt meg X. Károly. Régi ház, 1648-ban építtette a harmincéves háború egyik vezetője. Még el a Slottskogenig, aztán vissza, mert a kikötőt is meg kell nézni ma. Az épületóriások, üvegfalú üzletház-felhőkarcolók s dupla tetejű ősi skandináv épületek között minden második házban bank, a kapukon réztábla, makulátlan. Ha svédnek születem, sose hiszem gyerekkoromban éppen az ünnepekkel együtt járó réztisztítások miatt, hogy a Sidol meg a fénylő kilincs részese valami ceremóniának, voltaképpen vallásos eszközök s hitéleti funkciójuk van.

Most látok először kikötőt, valóságban, eddig csak híradók s újságképek mutatták. A dokkokban matrózok jönnek-mennek, integetnek, hosszú nyakú daruk bámulják azt a keveset, ami a vízből kilátszik. Egy bácsi tart felénk, rézperselyt csörget, az alkoholizmus elleni küzdelem javára gyűjt. Na, eriggy innen, öregúr. Olyan gazdagok vagytok, de olyan borzasztóan gazdagok, hogy oldjátok meg magatok a részegeitek kérdéseit. A bácsi eldöcög, vízszag van, halszag, kátrány- és olajbűz. Valami titokzatos, csak általuk érzékelhető vezényszóra magasba csap a sirályok fehérszürke fellege. Most hallom először életemben egy rajnyi sirály hangját. Iszonyú rikoltás.

Már olyan fáradt vagyok, hogy reszket a lábam, mégse tudok hazatérésre gondolni, sem arra, hogy ennem kellene már. (Áldott zabkása reggeli!) Nézem a hajókolosszusokat, amelyek eltakarják a Göta mély öblű száját, s azt mondom, ez még csak folyó, ha torkolat is, én a tengert szeretném látni, az Északi-tengert. Kirstin, szegény, valamivel kevésbé lelkes, mint délelőtt volt, nyilván azt remélte, délutánra letelik a munkája, hazamehet. De persze eszébe se jut ellenkezni, azonnal azt mondja, ráérünk ebédelni, majd eszünk valamit a tengernél, s neki voltaképpen teljesen mindegy, ha este kerül is haza.

A Järntorgeten (a tér közepén kút, az öt világrész szimbolikus figurája ül a peremén) villamosra szállunk. Jó öt kilométeres utunk lesz a Göta csatorna mentén, de az út végén aztán, Långedragban, kijutunk az Északi-tengerhez. Egyébként ne higgyem, mondja Kirstin, hogy az igazi, a hajdani Göteborgot láttam ma, az eredeti város nem itt volt, hanem a Göta, a Nordre meg a tenger közrefogta Hisingen szigetén. Ez, ahol most sétáltunk, Gusztáv Adolf2 műve, ő költöztette beljebb a veszélyeztetett partról Göteborgot azután, hogy 1600 elején a dánok feldúlták és felégették.

Először, mióta ez a kedves, szelíd, csupa jóindulat és készség fiatal nő a kísérőm, teljes arccal Kirstin felé fordulok, aztán hátradőlök az ülésen, s először, legelőször, mióta ezen a földön vagyok, engedni kezd bennem a feszültség. Batu – gondolom, teljesen összefüggéstelenül. Szolimán. A végvárak. Strassoldo generál, sok ezer hadakkal, rendelt seregekkel, tüzes szerszámokkal… Hogy hívták a ti Strassoldotokat,3 Kirstin? Az én szülővárosomat 1675-ben pusztították el a császári seregek. Villogás és műszőrme, marcipán, zenélő kirakatok, sose látott márkájú autók között csak botladoztam idáig, de ezt már értem, Kirstin, amit mondtál, a beljebb költöztetett várost, a dán hadakat. Hogyne érteném. Ne haragudj, én voltam buta, nem lett volna szabad elfelejtenem, hogy a te néped 150 év óta nem ismer háborút. Először, mióta megérkeztem, tárgyilagosnak és nyugodtnak érzem magam, s magamban, némán, ráköszönök Svédországra.

Långedragig hosszú az út.

A villamos is fűtött, mint az autóbusz volt, jólesik a meleg. A Göta torkolatával, a kikötővel haladunk párhuzamosan, errefelé már nem olyan nagy a forgalom, ritkulnak a meseház külsejű faépületek is. Dombos a vidék, elengedem magam, csak Kirstin figyeli a megállók nevét, s egyszer csak int, leszállunk. Mikor lelépek a hóba Långedragban, egyelőre semmit se látok elszórt épületeken és hóhalmokon kívül. Kirstin előre vezet, gázolok nyomában a keményre fagyott úton. Milyen furcsa itt az ég, gondolom, a láthatár szürkésszöld, párás, anyagszerű. Nézem, egyszer csak meglódul a szívem, mert amit láthatárnak meg égnek hittem, hirtelen megmozdul, fel s le rezeg, ütemesen változtatja mélységét, magasságát, s már tudom, hogy amit látok, nem a föld, nem is az ég, hanem a tenger.

A partról hullámtörő nyúlik a vízbe, elkanyarodik balfelé, s a sziklák tetején folytatja útját. A sziklák felett már szinte folyosó, mellvédje van, fateteje. Túl rajta állandó, lassú mormogás, a sziklákhoz csapódó hullámok zaja. A mellvédre könyöklök, kinézek. Előttem a végtelen víz, apró szigetek merednek ki a tajtékból, a halszag erősebb, mint bárhol, elkeveredik a súlyos, sós levegővel. Csattog a szél. A part mögöttem hó és jég alatt, a víz előttem olajzöld, mint a petróleum. Folyton hallani, hogy a hullám nekivágódik a hullámtörőnek, mégis azt képzeli az ember: csend van, halálos csend, s mintha egyedül volna a földön. Nézek, szimatolok, hallgatózom, előttem hányja-veti magát a tenger, nyújtózik, összehúzódik, megint eldobja magát, komoran, makacsul, szenvedélyesen, s száll a sirályok rikoltozása a fejem fölött. „Hát eljöttél?” – kérdi a tenger. „Hát vagy, igazán?” – kérdezem vissza némán. Kirstin, isten áldja, most hallgat, a párkányra könyököl ő is, bámulhatom a sirálycsapatot, s az ég különös, laza szövetét, mely a vízbe ér; nem tudni, hol kezdődik, nem tudni, hol ér véget. Nem a kék Földközit látod – ver a szívem –, az aranyhomlokút, a leanderillatút, a latin ragyogást, hanem a zöld szeműt, a vadat, a vonaglót, a szirtek közt lapulót, aki az olajos, hideg mélységből fel-felveti fehér vállát. A kis hableány otthona ez, ismered valamiképpen, valahonnan, ha ma látod is először, ez a vikingek óceánja.

Valamire még emlékeztet ez a víz, ami nem Andersen, nem álom, nem földrajz, de mi? Micsoda? Nem tudom.

A part csipkézett mentén hegyes szirtek s számtalan sziget, az egyiken valami vár – elhagyott tengeri erőd. Mintha szeme volna, úgy néz az arcomba a tenger, a sirályok szünet nélkül rikoltoznak fejem körül.

Alig tudok elszakadni a víztől, csak az udvariasság, a belátás bír rá: ez a szegény kis Kirstin éhes. Mögöttünk hatalmas épület, nyári vendéglő, de persze nyitva van, üvegfala a tengerre nyílik, most ugyanazt a képet látjuk, mint az imént a mellvéd mögül, csak melegben ülve, és üvegen át. A pincér süteményt hoz, nagy kanna kávét. A terem berendezése absztrakt, ám mögöttünk kandalló, fekete szájában fahasábok, a parázs felett, vasláncon akkora kondér lóg, hogy engem is megfőzhetnének benne. A kondér tetején vasrács, rajta teáskanna zizeg, a kandalló előtt fújtató.

Hajó.

Addig nézzük, míg a sötét el nem fedi szemünk előtt. Mozgása, távolodása voltaképpen nem érzékelhető: teljesen coleridge-i4 kép: mintha egy helyben állna előttünk, a horizontra festve vagy szögezve: a painted ship upon a painted ocean.5 Mire a tenger eltűnik a homályban, visszatérünk a városba, Göteborg millió fényreklámja fogad. Nem szétszórt fényeket látok, ha körülnézek, hanem egyetlen, egybemosódó ragyogást, az utcák két oldalát lámpafüzérek kapcsolják össze: minden negyedméteren, a házsorok között, fényszerpentin szalagok. Néhol csak tarka lámpákból áll a fényfüzér, másutt csillag, fényharang vagy virág alakul belőle, nincs egy sötét folt, amerre járunk, kirakat, utca, tető, ablak csupa csillogás, a kikötőben a hajók is fényben. Míg az autóbusz visszavisz Kungälvba, ölembe bámulok, ma már nem fér belém több élmény. S ekkor, úgy félúton a két város között egyszer csak eszembe jut, ami Långedragban úgy kínozott, az emlék, ami a tengerhez kapcsolódik, ami nem Andersen és nem földrajz és nem álom… Uramisten!

Szinte fáj, olyan éles az emlék a tizenkét évvel ezelőtt írt versről, saját versemről, melyet mondani kezdek magamban, míg rohan az autóbusz a dombsorok mögött.

Én láttam, mint az antik látomásban,

szilfán halat, s a Barna utca táját

egy dörrenésben széttágulni sebbé,

melynek mélyén bámész testek rohadtak,

s fátyolt lengettek hízott zöld legyekből.

És láttam, hogy vonultak kis szekéren

a városok falukba s a faluk

városba s hogy vezette vak gebéjük

rá sem tekintve arra, kit vezet,

a háború. De nem láttam a tengert,

nem ismerem a népek jó beszédét,

hozzám csak ágyú szólt. Testvéreim,

fiatalok, kik helyettem feküsztök,

s békés szátok szétnyílt az elmúlás

keserű emlőin: hol van a part,

amelyen kagylók és szirtek között

ülnek a nemzetek s villantva farkát

felbukkan, mint a nyíl a víz alól,

hallgatni jó beszédüket a hal,

s nem szilfán függ, mint antik látomásban?

1959 decembere van. A vers, amelyet 1947-ben olyan feldúlt, a háborútól úgy megkeseredett szívvel írtam, hirtelen feltámadt, s mint valami élőlény, szembefordult velem. Mert most már láttam a tengert, s a nemzetközi békekonferencián, amelyen itt, az Északi-tenger partszegélyén ülnek a tanácskozó nemzetek, én vagyok Magyarország delegátusa.

A kongresszusi teremben, a szálloda egyik, különleges alkalmakra épített, két oldalán csupa ablak helyiségében négy tolmácsfülke s huszonhat ország képviselője. A küldöttek fülén hallgató, keze ügyében elektromos korong, azon állítják be a tanácskozások angol, francia, német vagy orosz szövegét. Az elnökség, melynek összetétele ülésszakok szerint változik, külön emelvényen ül, az emelvény mellett mikrofon és a szónokok pulpitusa. Ebből a mikrofonból hallatszott három teljes napon át huszonhat ország delegátusának érvelése, mért szükséges az általános leszerelés, s ez elől a pulpitus elől indultak külön autóbuszokon a göteborgi záróünnepélyre a meghívottak.

Fogadás a tőzsdén. Még soha életemben nem láttam tőzsdét, mikor még nálunk volt, vidéken éltem. Reneszánsz palota, a lépcsőház, a termek csupa márvány, tükör, faburkolat, a falakról méltóságteljes, rég holt svéd urak képe nézi a felfele lépegetőket. A nagyteremben mennyezetig érő karácsonyfák, négy oldalon négy óriási, ünnepi díszű asztal, a terítékek előtt skandináv adventi szokás szerint gyertya ég.

Köszöntés, viszontválasz, köszöntés, viszontválasz, velem szemben egy ápolónő ül, megkérdezi a foglalkozásomat, hogy meghallja, megriad, félrebillent fejjel tűnődik, homloka is ráncba fut: író… Nem konkrét, nem normális, nem szabályos foglalkozás, nem tudja, hova tegyen, szeressen-e, szerethet-e. Utóbb legyőzi magát, ez annyira meghat; úgy iparkodik, hogy valamilyen módon kimutassa, szokatlan foglalkozásom ellenére is örül a jelenlétemnek, és érezzem jól magam, hogy különös svéd kiejtéssel elszaval két, még iskoláskorában tanult verset a Buch der Liederből. Heine szelleme átleng az ünnepi asztal felett, s rákacsint a szavaló svéd hölgyre meg rám, aki halálos komolyan hallgatom, hogy szeretett egy ifjú egy leányt… Luca napjának estéje van, december 12, egyszer csak kialudnak a csillárok, s felnyílnak a folyosóra vivő szárnyas ajtók, messziről énekszó hallatszik; besorjázik egy csapat kislány.

Jönnek szépen, libasorban, hófehér Jézuska-ingecskében, hajukon fenyőkoszorú. Az elsőnek, a legnagyobbnak, aki vezeti őket, négy gyertya ég a koszorúján. A kislányok kezében is gyertya, énekelve körüljárják a termet; ezért láttam hát én a kirakatokban mindenütt kisinget meg koszorút! Mikor a dalnak meg a menetnek vége, az uzsonnánál maga a fő Santa Lucia is felszolgál, fehérszőke sörényes kis sellő. Betölti a kávémat, rám mosolyog. Hogy hozzám hajol, veszem észre, hogy gyertyácskái villanygyertyák, fülecskéje mellett kígyózik le Jézuska-inge nyakáig a villanydrót. A svéd nénik bólongatnak, isszák a kávéjukat, áldott meleg van, kitapintható béke. Utóbb táncosok tódulnak be, a lányokon főkötő, a fiúk térdnadrágban, ezüstcsatos cipőben, kopog az idegen ritmus, kigyúlnak a habfehér arcok. Ünnepség után a tömeg kiáramlik, lassan nyomakszik előre, közben beszélget, nevetgél: a ruhatár felé tart. Udvariatlan, sötét kíváncsisággal nézem a svédeket a gardróbban, mely úgy működik, hogy a fogaspolcok mindegyik kampóján két függő fémszám található. Az ember érkezésekor felakasztja a holmiját, magához veszi az egyik számot emlékeztetőül. Előadás, ünnepség után visszamegy, megkeresi a nála levő szám párját, leszedi a kampóról a kabátját, s minden várakozás, időtöltés, tolongás nélkül két perc alatt az utcán van. Ruhatáros nincs. Őrzési díj sincs, minek. Akik irhacipőben jöttek, cipőjüket a kabátfogas alatti rekeszben hagyják, s mikor indulnak haza, ismét cipőt váltanak. Egyszerű ez, de milyen egyszerű!

Kirstin csak néz, üres az arcom, túl üres. „Nem volt szép?” – kérdezi riadtan. „Isteni volt” – felelem, aztán bűnbánóan megsimogatom a karját. Magamra haragszom, amiért olyan rútul nézek a göteborgi ruhatárakban, pusztán azért, mert itt nem jár senki indiántáncot, nem káromkodik, nem üvölt, és egy vendégnek se tűnik el őrzés hiányában a hócipője. „Fejed fáj?” – kérdezi Kirstin. Dehogy fáj! Mosolygok, mint egy rosszkedvű tigris, s majd megpukkadok azon is, milyen undok vagyok, amiatt, hogy Santa Lucia szép fején villanygyertya volt, mert én egyre láttam mögötte saját buta, gyertyalepörkölte fürtjeimet, melyek lángra kaptak, ahogy teafőzés közben közel hajoltam a gyertyához, míg kívül szünet nélkül lőttek. „Az írók mind ilyenek? – kérdezte Kirstin. – Ilyen furák?” – „Á, dehogy!” – felelem. Nézem a hócipőmet, nagyon ronda hócipő. A hajam réges-régen kinőtt. Nagyon szeretném, ha soha többé nem lenne háború.

Koppenhága, Hotel Axelborg.

Az erkély üvegajtaja mögül neonfeliratok villognak szememig: Hotel Atlantic, Palace, Hotel Mercur. Szemben a SAS húszemeletes irodaháza, fényben izzik mind a húsz emelet.

Mikor reggel fél nyolckor elindultunk Kungälvből, éjsötét volt mindenütt. Sziklás tájon, hajlongó fenyők s a feketeségből kicsillogó ablakok között futott az autó. A repülőgép felszállása percében kezdett világosodni, pár perc múlva kisütött a nap, s vakító napsütésben köszöntött az Északi-tenger. Fénylettek a hullámok; a szigetek, csepp hullámtörők, halászbárkák szinte elérhető közelségben pihentek a svéd partszegélyen. Kurta volt az út, csupa szépség, mikor Dánia fölé kerültünk, a lélegzetem majd elakadt, olyan csodálatos volt felülről a látvány, a tengeren könyöklő Koppenhága.

Most már valahogy elviselem, amit az utazás hoz, nem leszek a látottaktól se hisztérikus, sem ájtatos. Először látok olyan hidat, melynek közepe felnyílik, mint egy dobozfedél, hogy átengedje az alatta haladó tengerjáró hajót. Tudomásul veszem, mint az új városnegyedeket vagy Ó-Koppenhága utcáit, melyek oly szűkek, hogy az emeletes padlású tégla- vagy faházak ereszei szinte összeérnek: csak gyalogos forgalom bonyolódhat a fura középkori épületek között. Szeretném bejárni a matróznegyedet, mely egy csatorna két partján fekszik, s minden utcája valamilyen tengeri állat nevét viseli, de nem lehet, itt élő honfitársaim vállukat vonják, hosszú útról ideérkező, esetleg részeg matrózokkal riogatnak – hát akkor nem, akkor nézzük az illedelmes látnivalókat, a királyi palotát, az operát, a színházat, a tornyos, harangjáték szavú városházát, mely előtt vikingek szobra fújja a kürtöt.

Elered a hó; hogy a kép tökéletesen anderseni legyen Andersen hazájában, a szél is rákezdi, akár vihetné a cégéreket, mint a mesében. A picike belvárosi utcán szembemasíroz velünk a királyi gárda, jönnek a csodakatonák, muzsikálnak, azt muzsikálják „Ding-dong bell”, összeverődik a cintányér. Fejükön medvebőr kucsma, atillájuk levendulakék, tömeg kíséri a bandát biciklin, zuhog a hó az eleven ólomkatonácskák levendulaszín seregére. Gyermekkorom drága szentje, akinek meséit ma se olvasom kisebb lelkesedéssel vagy meghatottsággal, hol találom legkedvesebb álomképedet, hol van a sellőd? Útitársaim felfénylő arccal súgnak valamit a kocsivezetőnek, az autó irányt változtat, futunk a tengerpart felé, s kiszállunk a magas sétányon. Nem messze a parttól, a fel-felcsapó hullámok közül szikla mered elő, rajta a bronz tengeri gyermek, a kis hableány, arcát a tenger felé fordítja, szelíd vonásain bánat és vágyakozás. Matrózok, ha hosszú tengeri út után visszatérnek – mondja a gépkocsivezető –, megcsókolják az arcocskáját. Olyan szép, olyan kedves, olyan szomorú, hogy legszívesebben megcsókolnám én is, de felnőtt vagyok, s köt a felnőttek fegyelme.

Koppenhága örökre úgy rögzül bennem, hogy hull a hó, nagy gyűrődésekkel haragszik a tenger, a kirakatokban meg játék törpék integetnek, erdei állatkák pici foga mosolyog, és boltokban és tereken és virágpiacon, cukrászdákban és magánlakások ablaküvege mögött szarvaskák nézegetnek, rénszarvasok. Óriási szalmaszarvas áll a főtéren is, de van csokoládéból, marcipánból, üvegből és aranyból is. A kirakatokban egyébként annyi az áru, hogy képtelenség áttekinteni a portékák sokféleségét, még a bolt padlóján is hever valami a bejáratnál, műhó vagy sűrű aranypor tetején. Nem csak dán, más nemzetek cégeinek is vannak itt boltjai, vendéglői, időnként megszólal a városháza harangjátéka, elsöpör fejünk felett a csengés a szélben, a tengeri szélben, amely olyan, mint egy sós szagú, hideg marok, csúf kis kések vannak a kesztyűjébe rejtve, megcirókálja az ember orrát, orcáját, összemetéli; vidám, kicsit részeg és iszonyú éhes lesz az ember ettől a széltől, falja az idegen ételeket, keserű csokoládét, halas szendvicset, világospiros hosszú dán virslit. Dánia göteborgi kirendeltsége csak egyetlen nap tartózkodást engedélyezett számomra ezen földön, huszonnégy óra gyorsan elgurul, mint hólabda valami lankán, mit lehet rendszeresen megnézni ennyi idő alatt – semmit. Nem az utazó hibája, ha az északi tündérvárosból bizonytalan és világközi képeket visz magával, szélfúvás emlékét, különösen nagy, súlyos hópelyheket, házak sziluettjét, szendvicsízt – nem, nem az utazó hibája, mert az utazó nem csak ízekre, népekre és szokásokra is éhes; egy hivatal packázott itt, amely olyan világosan érzékeltette vele, nem kívánja jelenlétét a mesebeli katonácskák és arany rénszarvasok hazájában. Az az érzés, hogy valahol valakinek alapvetően nem kívánatos a személyem, sokat segít abban, hogy elveszítsem nyugati lámpalázamat, természetesen viselkedjem, s bár először látok életemben kilométer hosszú, négyemeletes, mozgólépcsős üzletházat, leginkább a praktikus melegedőt, dohányzót jegyzem meg belőle, ahol a vásárlók megvárhatják egymást, meg a gyermekmegőrzőt, ahol a kicsinyekre vigyáznak. A félemeleten Karácsonyapó fogadja a gyerekeket, s jegyzi fel megrendelőcédulára az elsusogott kívánságokat. Majd ledobban piros kabátjában, potyog a verejték óriási nejlonszakállára, a miniatűr megrendelők áhítattól reszkető hangon diktálják neki, mit hozzon el. Borzasztóan sajnálom az öreg Mikulást, aki szemmel láthatólag életerős fiatal férfi, iszonyú lehet ott állni talpig kövér középkori püspöknek öltözve, pásztorbottal és golyóstollal, a benti száraz melegben.

Induljunk haza végre. Thorvaldsen6 szobrait, sajnos, nem tudom megnézni – nem tehetek róla. Pénzem már nincs, banánt ebédelek, még egyszer átfutunk a barna és piros meseházak között, pár búcsúszó a magyar követ kimondhatatlanul szíves feleségéhez, s már szól a Légiforgalmi várótermében a figyelemfelkeltő zene, rezeg a tejüveges tábla, zeng a megafonhang: „A Malév
Stockholmból érkező gépe rövidesen elindul Budapestre.”

Lépegetek a gép felé, most nincs hóvihar, mint idejövet, kéken mosolyog az ég. Olyan vagyok, mint aki valami betegségen esett át, könnyű a fejem, kicsit bizonytalan. Valaha írtam egy verset, s az valamiképpen megelevenedett a svéd partokon, átemelt határon, tengeren is, akkor, amikor voltaképpen már lezártam magamban utazásokat, nagyvilágot, idegen ízeket, tájakat, mindent. Lehet, hogy a világ, amelyet gyerekkoromban almának hittem, forgó aranyalmának, amely mindenkié, valóban van és valóban elérhető?

Mit érzek? Tudom is én. Borzasztó sokk volt bizonyos tekintetben, komplex sokk, ezentúl nyilván természetesebben reagálok majd arra, amit látok, s ha az útból emlék lesz, sem saját hisztériám emléke nem bánt majd, sem a gyanakvás, mely miatt voltaképpen úgy igazán nem is láttam, inkább csak sejtem Koppenhágát. És hát azt mondtam a konferencián, egész hangosan és angolul, hogy mindenki megértse, hogy béke. A versem materializálódott: arrafelé, még nem is olyan messze, ott a part, a békeértekezlet partja – hátha materializálódik a szó is, amit kimondtam. „Béke.” Minden ragyog e percben, táj és tenger és reménység.

Jegyzetek

Az Északi-tengernél

1Jonas Alströmer (1685–1761) svéd mezőgazdász.

2II. Gusztáv Adolf (1594–1632) svéd király.

3Carlo Strassoldo kassai főkapitány, a Debrecent elfoglaló császári seregek főparancsnoka.

4Samuel Taylor Coleridge (1772–1834) angol költő.

5…festett hajóként álltunk ott / a festett tengeren. – Ének a vén tengerészről, II. rész, Szabó Lőrinc fordítása.

6Bertel Thorvaldsen (1770–1844) izlandi származású dán szobrász.

Tartalom

A Nordre folyónál

Az Északi-tengernél

A Temzénél

Az Északi-tengernél. Az Avonnál

A Szajnánál

A Majnánál meg a Rajnánál

A Moszkvánál

A Névánál

A Kuránál

A Fekete-tengernél

A Földközi és az Adria között

A Tiberisnél

Az Arnónál

A tavaknál

Az Adriánál

A Földközi-tengernél

Jegyzetek

Forgalmazza:

www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípusok
EB Garamond – SIL Open Font License
Merriweather Sans – SIL Open Font License
Noto Serif – Apache License 2.0