Table of Contents

Title Page

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2022 © Hungarian translation dr. Bujtor László, 2022 © borító Vaspöri Cintia, 2022

Őexcellenciája, Ronan Gargan, Írország magyarországi nagykövetének előszava

Foreword for W.B. Yeats’s Irish Fairy Tales Ronan Gargan, Ambassador of Ireland to Hungary

BEVEZETÉS A MAGYAR KIADÁSHOZ

Amerre könyveim szállnak

BEVEZETÉS Egy ír történetmondó

SZÉLJEGYZET

FÖLDI ÉS VÍZI TÜNDÉREK

1. AHOL A TÜNDÉREK TÁNCOLNAK [lejegyezte William Carleton]

2. VETÉLKEDŐ HAJADONOK [lejegyezte William Carleton]

3. AZ IFJÚ DUDÁS [lejegyezte Crofton Croker]

4. TÜNDÉRVARÁZSLAT mesemondó: Michael Hart lejegyezte: W. B. Yeats

5. AZ ÖRDÖGLYUK SZELLEME [lejegyezte Crofton Croker]

6. AZ AGÁRBŐRBE BÚJT TÜNDÉR [lejegyezte Crofton Croker]

7. GOLLERUS16 ASSZONYA [lejegyezte Crofton Croker]

GONOSZ LELKEK

8. AZ ÖRDÖG MALMA [lejegyezte Samuel Lover]

9. FERGUS O’MARA ÉS A LEVEGŐÉG DÉMONJAI [írta dr. P. W. Joyce]

10. AZ EMBER, AKI SOHASEM ISMERT FÉLELMET [gael nyelvből fordította Douglas Hyde]

MACSKÁK

11. SENCHÁN A BÁRD, ÉS A MACSKÁK KIRÁLYA [írta Lady Wilde]

12. OWNEY ÉS HOSSZÚORRÚ OWNEY [írta Gerald Griffen]

KIRÁLYOK ÉS LOVAGOK

13. CUCULAIN36 LOVAGSÁGA [írta Standish O’Grady]

14. DAMHLIAG KIS TAKÁCSA [írta Samuel Lover]

FÜGGELÉK

AZ ÍR TÜNDÉREK OSZTÁLYOZÁSA

AZ ÍR FOLKLÓR KIEMELKEDŐ ISMERŐI

JEGYZETEK A MAGYAR KIADÁSHOZ

A MAGYAR KIADÁS KÉSZÍTÉSE SORÁN HASZNÁLT FORRÁSMUNKÁK

Idézet a T. Fisher Unwin Kiadó 1892. évi eredeti kiadásának ajánlásából:

A BORÍTÓT VASPÖRI CINTIA TERVEZTE

William Butler Yeats

ÍR TÜNDÉRMESÉK

fordította:
dr. Bujtor László

BUDAÖRS, 2022

DIGI-BOOK MAGYARORSZÁG KIADÓ

www.digi-book.hu

ISBN 978-963-559-376-7 EPUB
ISBN 978-963-559- 377-4 MOBI

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2022
© Hungarian translation dr. Bujtor László, 2022
© borító Vaspöri Cintia, 2022

első kiadás:
1892

a mű eredeti címe:
Irish Fairy Tales

a borítót Vaspöri Cintia tervezte

Az e-kiadás szerzői jogi megjegyzései

Ennek az e-könyvnek a felhasználási joga kizárólag az Ön személyes használatára terjed ki. Ezt az e-könyvet nem lehet ismételt értékesítésre továbbadni, sem továbbértékesíteni; nem lehet többszörözni és tilos más személynek továbbadni! Ha szeretné ezt az e-könyvet más személyekkel is megosztani, kérjük, hogy minden további személy számára vásároljon újabb példányokat. Ha Ön úgy olvassa ezt az e-könyvet, hogy azt nem vásárolta meg, vagy nem az Ön személyes használatára lett megvásárolva, úgy kérjük, hogy küldje azt vissza a http://www.digi-book.hu címre és vásárolja meg ott saját példányát. Köszönjük, hogy tiszteletben tartja ennek a szerzőnek és kiadónak a fáradságos munkáját.

Őexcellenciája, Ronan Gargan,
Írország magyarországi nagykövetének
előszava

Örömmel vettem a felkérést, hogy rövid előszót írjak W.B. Yeats Ír tündérmesék című gyűjteményének első magyar kiadásához, ami először 1892-ben jelent meg. W.B. Yeats Írország legnagyobb tiszteletben álló, közkedvelt és szeretett írója, aki 1923-ban megkapta az irodalmi Nobel-díjat. Habár ismertebb talán úttörő költészetéről, ugyanakkor legalább ennyire híres és elismert az ír tündérmesék és folklór iránt mutatott érdeklődése. Fontos elmondani, hogy W.B. Yeats többet tett a hajdani Írország népművészetének megőrzéséért és népszerűsítéséért, mint bárki más. Az ír-kelta tündérmesék újrafelfedezése fontos eleme volt Írország kulturális megújulásának és ezt a megújulást Írország gyermekei számára W.B. Yeats Ír tündérmesék című kötete hozta el. Ez a könyv legendák és énekek magával ragadó gyűjteménye, amelyben az ír mítoszok családias szereplői életre kelnek: tündérek, Lepracaunok, egykori hősök, óriások, Púca szellem és az ír boszorkányok, a banshee-k. A gyűjtemény Írország gyönyörűséges látképeit idézi meg: smaragdzöld mezők, békés tavak, vihar szaggatta partvidékek, titokzatos szigetek, felhőbe burkolózó csúcsok és hegyi tavak. Hősök és legendák, mítoszok és tündérmesék földje. Több, mint az anyaföld gazdag örökségének megőrzésére tett merész és sikeres erőfeszítés. Ez a gyűjtemény ugyanis megerősíti Yeats meggyőződését, hogy a képzelet minden élet és művészet forrása. Remélem, hogy Magyarország gyermekei úgy élvezik majd ezeket a nagyszerű történeteket, ahogy az én gyermekeim, és ahogy őket, úgy a magyar gyermekeket is elröpíti a képzelet és álmok világába, a hajdani és mitikus Írország földjére.

Foreword for W.B. Yeats’s Irish Fairy Tales
Ronan Gargan,
Ambassador of Ireland to Hungary

I am delighted to have been asked to write a brief foreword to this, the first Hungarian edition of W.B. Yeats’s collection of Irish Fairy Tales, first published in 1892. W.B. Yeats is Ireland’s most revered and much-loved writers, winning the Nobel Prize for Literature in 1923. While he may be better known for his ground breaking poetry, he is also renowned for his interest in Irish fairy tales and folklore. It is fair to say that W.B. Yeats did more to promote and preserve the folklore of ancient Ireland than anyone else. The rediscovery of Irish Celtic fairy tales was a major part of Ireland’s cultural revival, and the publication of W.B. Yeats’s Irish Fairy Tales brought this revival to the children of Ireland. This collection is a delightful gathering of legend and song, where the familiar characters of Irish myth come to life: fairies, Lepracauns, ancient warriors, giants, the ghostly Púca and the eerie Banshee. The collection evokes wonderful images of Ireland, from green fields, peaceful lakes, rugged coastlines, secretive islands and misty mountains and bogs. A land of heroes and legends, myths and fairy tales. More than an ambitious and successful effort to preserve the rich heritage of his native land, this collection confirms Yeats's conviction that imagination is the source of both life and art. I hope that the children of Hungary enjoy these great stories, just as my children do, and, like them, are transported to a world of imagination and dreams, the world of ancient and mythical Ireland.

BEVEZETÉS
A MAGYAR KIADÁSHOZ

Amikor William Butler Yeats ír meséskönyvet letesszük a magyar olvasó asztalára, akkor meglepetést mindössze az okozhat, hogy nem ismertük kellőképp ezen gyűjtemény íróját, aki gyermekkorában a falusi környezetben szívta magába a gael nyelvet és a kelta–ír meséket. Reméljük, hogy ezzel a széles magyar olvasóközönség előtt William Butler Yeats új arcát, a folkloristát mutathatjuk be, ezzel további színekkel gazdagítva tudásunkat erről a figyelemreméltó emberről. No de miért tartják őt az írek egyik legfontosabb, leginkább tisztelt és szeretett írójuknak?

Yeats 1865-ben született Dublin közelében. Portréjának kivonatos felvázolásánál Hegedűs Géza művére támaszkodunk.

Gyermekkorában lett otthonos az ősi, még kelta eredetű népmesék és népdalok világában. A nép ajkáról ráragadt valami a gael nyelvből is. Már diákkorában verselt. Elbűvölte a népköltészet hangja és formakincse. Amikor első verseivel jelentkezett, azonnal feltűnt eredetisége, még inkább a kelta múlt megidézése. Még népszerűbbek voltak műfordításai: a fennmaradt régi gael dalokat és hőstörténeteket formahíven mondta el angolul. És hamarosan irodalmi újítónak számított egy nagyon is régi stílus életre keltésével. A Katalin grófnő című ír történelmi tragédiája nem a színpadon tűnt fel, hanem érdekes és színes olvasmányként.

A XIX. század második felében meginduló – önálló nemzeti kultúráért küzdő – ír értelmiségi mozgalom részesei „kelta reneszánsz”-nak nevezték törekvésüket. Íróik, költőik, tudósaik gyakran felettébb veszélyes körülmények között részesei, vagy vezetői voltak annak a nemzeti mozgalomnak, amely az első világháború befejezése után végre kiharcolta a nagy közös vágy megvalósulását, és világmeglepetésként kiegyezve az angol Egyesült Királysággal, megteremtette az Ír Szabad Államot, amely leszámítva a sziget északi részén elterülő Ulster tartományt, független, önálló országgá tette Írországot. Ennek a diadalmas országnak legfőbb vezetői, irányítói, szellemi arculatának meghatározói közé tartozott „első szenátor” címmel William Butler Yeats, akit ekkor – 1922-ben – világszerte az élő költészet egyik legeredetibb és legjelentékenyebb költőjének tartottak, és a következő évben már Nobel-díjjal ismerték el magas színvonalú költészetét. Haláláig irányító vezéralakja volt az önmagát megtaláló haza kultúrájának, példaadó költője nemcsak nemzedékének, hanem az akkori világirodalom néhány modern törekvésének, egyben igazgatója az Ír Nemzeti Színháznak.

Halála évében, 1939-ben megjelent végső verseskötetét minden irodalomtörténet a XX. századi lírai költészet fő művei közé sorolja. Egy meg nem alkuvó szabadsághős, aki nem esik el a csatatéren, hanem szenátor lesz. Egy múltidéző, aki kortársainak érzelmeit fejezi ki. Egy elbeszélő költő és drámaíró, aki egységben látja a mesét és a valóságot. Egy meselelkű író, akit azóta szívében őriz az ír nép és kultúrája.

*

Mivel a könyv eredetileg Londonban látott napvilágot, érthető, hogy a nyomtatott változatban a legtöbb helynév és földrajzi név angolul jelent meg. Annak érdekében azonban, hogy az olvasó teljes élményt szerezhessen a gael nyelv csengéséből és hangzásából, ahol csak lehetett (és a szöveg értelmét nem zavarta), az angol átírású szavakat visszacseréltük az eredeti gael–ír nyelvű változatra. Ezekben az esetekben a Jegyzetek közt minden esetben feltüntetjük az 1892-ik évi kiadásban használt angol szavakat. Meggyőződésünk, hogy a könyv élvezetét és értékét megnöveli az eredeti, autentikus gael helynevek alkalmazása – hiszen a legtöbb mese gael nyelven maradt fenn, vagy arról írták át angolra.

Yeats ennek a mesekönyvnek a történeteit könyve elején és végén, kiemelő keretbe foglaló kiegészítésekkel látta el. Bevezetésében ráhangolja az olvasót a történetek atmoszférájára, tartalmára, lefesti az ír néplélek legfontosabb vonásait, karakterét, és kedves verssel bocsátja útjára a történeteket, amelyeket az ír folklór legkiválóbb képviselőinek művei közül válogatott. A kötet végén betekintést kapunk az ír tündérek osztályozásának rejtélyeibe és felsorolást arról, hogy kiket tart az ír folklór legkiemelkedőbb alakjainak és műveinek. Ezek közül azokat a szerzőket, akiktől Yeats a meséit merítette, mutatjuk be röviden:

William Carleton (1794 – 1869): termékeny író, realista módon ábrázolja a vidéki Írországot. Sokat foglalkozott a földkérdéssel, a titkos hazafias társaságokkal és a burgonyavész társadalmi következményeivel. Erőteljes történetei széles olvasóközönséget vonzottak.

Crofton Croker (1798 – 1854): Ír antikvárius, akinek dalokból és legendákból álló gyűjteménye kimeríthetetlen kincsesháza lett az ír irodalmi megújulás szerzőinek. Gyűjtött népdalokat, legendákat, halotti énekeket. Fő művét, melynek címe Fairy Legends and Traditions of the South of Ireland a Grimm-fivérek fordították le német nyelvre és Walter Scott is nagyra tartotta.

Gerald Griffin (1803 – 1840): Ír költő, író és színdarabszerző. Leghíresebb regénye a The Collegians, legismertebb darabja a Gisippus tragédiája.

Douglas Hyde (1860 – 1949): Az Ír Köztársaság (Éire) első elnöke, 1893-tól az ír nyelv megőrzésének kiemelkedő harcosa, a gael kiemelkedő tudósa, író, költő, színműíró, az ír irodalmi megújulás egyik legsokoldalúbb alakja.

Patrick Weston Joyce (1827 – 1914): Ír történész, író és zenegyűjtő, elsősorban az ír etimológia és földrajzi helynevek megismerésében alkotott maradandót, kora ír kultúrájának kulcsfigurája. Legmaradandóbb művének az 1869-ben kiadott The Origin and History of Irish Names of Places bizonyult.

Samuel Lover (1797 – 1868): Angol-ír költő, író, dalszerző, sikeres portréfestő. Legismertebb regénye az 1842-ben megjelent Handy Andy. Miután látása megromlik és felhagy a portréfestéssel, Angliában és Észak-Amerikában sikeres íróként szórakoztatja a közönséget. Mind tolla, mind ecsetje nagy boldogsággal ábrázolja az ír parasztság jellemző vonásait.

Standish O’Grady (1846 – 1928): A megtisztelő „ír irodalmi megújulás úttörője” jelzővel illetett ír irodalomtörténész és történelmi regényíró, mely kitüntető melléknevet a hősi ír eposzok népszerű angol változatának megírásával szerezte meg.

Lady Wilde (1821 – 1896): leánykori nevén Jane Francesca Agnes Elgee; Sir William Wilde felesége, ír költőnő, Speranza álnéven is ismert. Különösen vonzódott az ír mesékhez, melyeket gyűjtötte is. Oscar Wilde édesanyja.

Az ír szavak és kifejezések írásmódjáról, valamint Yeats stílusáról

Alapelvünk volt, hogy a személynevek esetében (ahol csak lehetett), az eredeti kiadásban Yeats által használt írásmódot követtük, amely számos esetben eltér az eddig hazánkban meghonosodott írásmódtól. Azokban az esetekben, amikor Yeats – feltehetőleg az angol közönség igényeire tekintettel, hiszen az 1892. évi első kiadás Londonban jelent meg – az eredeti ír helységneveket angol változatban adta meg, visszatértünk az eredeti ír, gael, kelta nevekhez, különösen azért, mert etimológiai kutakodásunk alapján egyértelművé vált, hogy jelentésük árnyalja és sok esetben érthetőbbé, gazdagabbá teszi a történeteket és szereplőiket. Meggyőződésünk, hogy ez növeli a magyar változat értékét, és a „beszélő” eredeti ír nevekkel erősíti a szöveg egységét és különleges ízét. Számos esetben a Jegyzetekben adunk magyarázatot a többféle írásmódra, hiszen ma már alaposan feldolgozott, könnyen hozzáférhető és megbízható szakirodalma van a témának.

Yeats számos, tájszólásban lejegyzett mesét nem tett át irodalmi angol nyelvre. Mi a magyar változatban eltekintettünk az archaizáló, régies írásmódtól, hiszen ez ma anakronisztikus lenne, ráadásul a tájjellegű szavak és írásmód alkalmazása testidegen lenne a szövegtől – már csak azért is, mert lehetetlen vállalkozás az ír sziget különféle angol tájszólásait magyar nyelven visszaadni.

A 8. és 14. meséket lejegyzőjük (Samuel Lover) igen erős ír tájszólásban vetette papírra, amely tájszólás átültetésétől a magyar nyelvű változatban eltekintettünk.

A 13. történet Yeats eredeti változatában csonka történetként (befejezés nélkül) szerepelt. Visszanyúlva az eredeti, Standish O’Grady-féle változathoz, a történetet kiegészítettük és teljes egészében közöljük.

Végezetül szólnunk kell a könyvünkben alkalmazott ír és kelta díszítőelemekről is, ugyanis ezek nem csak önmagukban szép és szemet gyönyörködtető ornamentikák, hanem komoly jelentéssel bíró szimbólumok, melyeket úgy válogattunk össze, hogy az adott fejezet záró motívumaként jelentésük a leginkább illeszkedjék az adott fejezethez.

awen: ezt a szimbólumot általában három fénypontból kisugárzó három fénysugárként értelmezik. Minden druida közösségnek megvolt a saját értelmezése, de általában hármas egységekhez kapcsolódtak, mint: föld, víz, levegő; test, tudat, lélek; vagy szeretet, bölcsesség, igazság. A jel egyben a tudatra ébredés három oszlopát szimbolizálja: az igazság megértése, az igazság szeretete és az igazság fenntartása.

Bowen-csomó: a legegyszerűbb kelta ornamentikák egyike. Ez a csomó az igaz szerelmet fejezi ki és a férj hűségét felesége iránt.

Brigitta-kereszt: az egyik legősibb ír szimbólum a Szent Brigitta-kereszt, ami egyfajta Nap-szimbólum. Általában az ajtón, vagy az előtérben lógott. Mindig február elsején, Írország egyik védőszentje, Szent Brigitta (élt: 453 – 524) születésnapján, február 1-jén fonták meg szalmából és rendszerint piros szalaggal kötötték meg.

kelta csomó: a kelta csomót egyetlen szálból szövik, hiszen azt folyamatos vonal alkotja. Az életutat jelképezi, mely során az ember egy labirintusban halad át azért, hogy elérje az élet értelmét, azaz a labirintus közepét. A csomó közepe nem más, mint a spiritualitás legmagasabb foka. Az önmagát többször átfonó szál egyúttal két lélek vagy szellem összefonódását is jelképezi.

kelta életfa: a kelták a fákat ősi élőlényeknek tartották, amik nagyon fontos szerepet játszottak az életükben. Gyökereikkel finoman hatolnak a földbe és fonják át azt, míg a szent fák ég felé nyúló ágaikkal a kelták szerint összekötnek bennünket a másvilággal, a szellemekkel és az őseinkkel. Az ég felé nyúló, széttárt ujjú emberi kézként ábrázolták a fát, mely három világ (alvilág, földi lét és mennyország) egységét jelképezte.

kelta kereszt: Írország és a kelta művészet ikonikus szimbóluma. Számos jelentéssel bír, egyesek szerint ilyen kereszttel térítette meg a pogányokat a keresztény hitre Szent Patrick, az írek legnagyobb becsben álló szentje.

kelta ötös csomó: nemcsak a kelták által használt jelkép. Utal az öt elemre: tűz, víz, levegő, föld és lélek. A kelta kultúrában istent, a spiritualitást, mennyországot és az univerzumot, valamint az idő múlását képviseli.

kelta spirál: a kelta mitológiában a spirál a lelki növekedés, fejlődés jelképe. Emellett a születés, növekedés, a tudat növekedésének jelképe. A bölcs kelták megértették, hogy az univerzum nemcsak végtelen, de folyamatosan tágul.

Salamon-csomó: kemény és férfias kelta szimbólum, ami a férfi egységét fejezi ki az égiekkel. Egyike a legősibb kelta jelképeknek, nevét Salamon király után kapta.

szentháromság csomó, vagy triqetra: azt tanítják, hogy a spiritualitás szimbóluma, de azt is tartják, hogy a családot szimbolizálja, míg a keresztény vallás számára a szentháromság szimbóluma.

Dara-csomó: A szó az ír doire, tölgyfa jelentésű szóból származik és a tölgyfa bonyolult és összetett gyökérrendszerét szimbolizálja. A kelta hitvilágnak a tölgyfa igen fontos részét alkotta, és az erő, hatalom, bölcsesség és vezérség szimbólumát látták benne.

háromlevelű lóhere: talán a legismertebb ír szimbólum. Eredete a druidák titkos tudásáig nyúlik vissza, amikor a lóhere jelképezte a hármas számot. A kereszténység felvételével jelentéstartalma automatikusan áttolódott a szentháromság megjelenítésére. Szerencsehozó talizmánként viselése Írországban a XVII. századig nyúlik vissza.

Taranis kereke: a kelta mitológiában Taranis a villámlás istene. A kelta sokistenhitű társadalomban bizonyos istenekkel társították a szimbólumot, mint az ég, a nap, vagy a villámlás istene. Nagyon sok kelta érme ábrázolja ezt a szimbólumot. A római kori Galliából származó képeken szereplő szakállas óriás egyik kezében villámokat, míg a másikban Taranis kerekét tartja.

triskelion (olykor triskele): eredete az észak-európai neolitikumra, 3000 évvel ezelőttre nyúlik vissza. A hármas számnak különös jelentősége van a kelta mitológiában, ahogy a spirálisnak is, hiszen ez a szimbólum három kisebb spirál összekapcsolódásából áll.

ír hárfa: azon ritka szimbólumok egyike, amely nem a kelta időkig nyúlik vissza, hanem egyértelműen az írekhez köthető, mint a smaragdsziget nemzeti jelképe. Mind a hangszer, mind a jó hárfás nagy becsben állt. A monda szerint Brian mac Cennétig (ismertebb módon Brian Boru) a X. századi ír nagykirály kiváló hárfás volt.

kelta csomódísz: nem sokat tudunk a csomódísz eredetéről, de elterjedt minta Írországban és azt tartják róla, hogy szerencsét, egészséget, virágzást hoz, egyben a szerencsét és a termékenységet szimbolizálja. 450-ben bukkan fel először a Kells-i és a Durrow-i kódexekben.1

B.L.

Amerre könyveim szállnak

Minden szó, mit összegyűjtök,
És minden szó, mit lejegyzek,
Fürge szárnyon tovaszállnak,
És útjuk során nem pihennek.
Mikor csüggedt, szomorú szívedhez érnek,
Éjszakánként lágyan énekelnek,
Túl azon, merre a folyók tartanak,
Vagy vihar felhőzi a csillagos eget.

Where my books go

All the words that I gather,
And all the words that I write,
Must spread out their wings untiring,
And never rest in their flight,
Till they come where your sad, sad heart is,
And sing to you in the night,
Beyond where the waters are moving,
Storm darkened or starry bright.

W. B. Yeats
1892 január
London

BEVEZETÉS
Egy ír történetmondó

Amikor azt mondom, hogy az ír parasztság még mindig hisz a tündérekben, gyakran támad kétely bennem ezen kijelentéssel kapcsolatban. Az emberek egyszerűen azt gondolják, hogy csupán vissza akarom hozni a szépséges, ám halott romantika egy kis darabját a hatalmas motorok és pörgő-forgó gépek évszázadába. Egészen biztos, hogy a kerekek surrogása és a nyomdagépek csattogása száműzte a mesemondókat fekete köpenyükkel és ivópoharukkal egyetemben, messze kergetve a manók királyságát és elhallgattatták a kicsiny lábak pergő táncának dobogását.

Ám a jó öreg Biddy Hart^2 egyáltalán nem így gondolja. Vadonatúj véleményünket sohasem hallották azokban a sárga szalmával tömött barna zsúptetős házakban. Nem sok idő telt még el azóta, hogy ott üldögéltem a tőzegtűz lángja mellett és palacsintát majszoltam a Binn Ghulbain^3 lankáin álló házikójában és barátai, a tündérek után érdeklődtem, akik odafönt, a háza fölött, benépesítik a zöld tüskebokrokat. Mily szilárdan hitt mindebben! És mily nagyon félt attól, hogy megsértse őket! Ám sokáig nem akaródzott neki válaszolni, csak ezt mondogatta: „Én csak a saját dolgaimmal törődök, és ők csak a saját ügyeik után járnak.” Ám némi csevegés dédnagyapámról, aki egész életét az alant fekvő völgyben töltötte, majd néhány szó arról, amikor olyan hét- nyolcévesforma kölyök koromban mily gyakran megfordultam a fedele alatt, hamarosan persze megoldotta a nyelvét. Legalábbis jóval kevésbé lenne veszélyes a tündérekről beszélnie nekem (mert én valamikor az ő saját, tündérhegyoldalaik árnyékában éltem), semmint, hogy az általuk okozott zűrzavarról beszélne – ahogy megvetően az angol turistákat nevezte. Persze nem felejtett el emlékeztetni arra, hogy miután befejeztük a beszélgetést, mondjam azt, hogy Isten áldja meg a tündéreket minden csütörtökön! (aznap csütörtök volt), ezzel védve ki nemtetszésüket arra az esetre, ha dühösek lennének azért, mert észrevettük őket; mert hiszen a tündérek az ember által ismeretlen helyen szeretnek élni és táncolni.

Mikor végre elkezdte, már meglehetősen felszabadultan beszélt, és arca felragyogott a tűz fényében, ahogy palacsintasütője fölé hajolt, vagy megkaparta a parazsat és elmesélte, hogy Coloney falu mellett miként raboltak el valakit, akit arra kényszerítettek, hogy hét évig a „dzsentrik” közt éljen (ahogy az udvariasság nevében a tündéreket nevezte) és amikor hazatért, nem voltak lábujjai, mert hét év alatt a rengeteg táncolás miatt lekoptak. Meg egy másikról, akit a szomszédos faluból, Grange-ből vittek el néhány hónappal az érkezésem előtt és arra kényszerítették, hogy a tündérkirálynő gyermekét dajkálja. Hírei ezekről a teremtményekről meglehetősen tényszerűek és részletgazdagok voltak, mintha csak közönséges történésekkel foglalkozott volna: a legutóbbi vásár, vagy a múltévi táncestély Rosséknál, ahol a legjobb férfitáncos egy üveg whiskyt kapott, a legjobb női táncos pedig egy szalagokkal ékesített almatortát. Számára a tündéremberek nem sokkal különböznek saját magától, ám minden vonásukban nagyszerűbbek és finomabbak. A tündéreknek van a legszebb társalgójuk és a legszebb szalonjaik mondaná pontosan úgy, ahogy egyszer azt egy öregember nekem mesélte. Felruházta őket mindazzal a pompával és ragyogással, amit csak ismert, s habár ez nem volt valami sok, képzeletét könnyen kielégítette. S ha valami nem is tűnt oly bámulatosnak számunkra, az számára csodálatos volt ott, ahol minden oly szerény és meghitt az ő fagerendái és hófehérre mosott vászonnal borított zsúptetős mennyezete alatt. Vannak képeink és könyveink, amik segítenek nekünk elképzelni az aranyból és ezüstből, koronákból és pompás ruhákból álló nagyszerű tündérvilágot, ám neki mindössze egy kis képe volt Szent Patrickről, ami a tűzhely fölött lógott; világos színű porcelán étkészlet a tálalószekrényben, no meg a leánya által a kandallópárkány kőkutyája mögé betömködött balladásfüzetek. Vajon furcsa lenne, hogy az ő tündéreinek nincs meg az a tündérekhez méltó dicsőséges ragyogása, amit te meg én a képeskönyvekben látni akarunk, és a történetekben olvasni akarunk? Biddy majd mesélni fog a parasztokról, akik tündérkavalkáddal találkoztak és azt gondolták róluk, hogy egy csapat másik paraszt az, akárcsak ők, míg el nem tűntek az árnyékban és az éjszakában. Meg óriási tündérpalotákról, amiket tévesen gazdag urak csodás palotáinak véltek, mígnem szertefoszlottak a levegőben. Magáról a mennyországról alkotott képzete is ugyanezt az egyszerűséget tükrözte. Legalább annyira naiv képzete van az elő