Ajánlom e könyvet a fa gyökereinek,
melyekből ez a virág is sarjadt.

Tiltott gyümölcs

Adiah

Baba szerint éjfél után csak rossz történhet, de én nem így látom.

Visszafojtom a lélegzetem, és megkönnyebbülök attól, hogy a bejárati ajtó nem nyikorog, amikor résnyire nyitom. Bőrömön érzem a simogató esti fuvallatot. Ilyen későn különös a levegő illata, ózon és fenyő csípős elegye. Visszasandítok a vállam felett. Szüleim békésen alszanak a szomszéd szobában: anya csendesen hortyog, apa teli torokból. Könnyű elképzelni őket, a két egymáshoz görbülő barna testet az elnyűtt takaró alatt, fáradtan a megerőltető naptól és a földeken végzett kemény munkától. Nem akarom felébreszteni őket. Álmaikban talán a gyermekük is más – felelősségteljes lány, aki éjjelente nem szökik ki. Néha azt kívánom, bár lennék az a lány. Habozok még egy pillanatig, mielőtt kisurranok az éjszaka ölelésébe.

Odakint mérsékelt a meleg, a fejem felett hömpölygő szürke felhők már a monszun ígéretét hordozzák, de Lkossa városa még ezüstös holdfényben fürdik – több nem is kell a tájékozódáshoz. Kihalt utcákon, imbolygó fényekkel megvilágított közökön vágok át, s közben imádkozom, nehogy belefussak a Hatok Fiainak egyik őrjáratába. Talán nem kerülnék bajba, ha a város felkent harcosai elcsípnének, de szinte biztosan visszafordítanának, amit nem szeretnék. Ritka kiváltság úgy sétálgatni idekint, hogy nem kísér fojtott suttogás, de van nyomósabb okom is, amiért nem akarnék még hazamenni: Dakari vár.

Ahogy északnak tartok, látom a várost díszítő új zászlókat, az egymásba font zöld, kék és arany szalagokat – zöld a föld, kék a tenger, az arany az isteneké. Némelyik ernyedten és elnyűtten lóg a szárítókon, a többit kiszegezték az ajtókra a szerény vályogházakon, amilyenben én is lakom. Próbálják kicsinosítani őket. Néhány óra múlva, amint új napra virrad, lakóik összegyűlnek, hogy megtartsák a kötődést, a szent ünnepet, amikor a föld isteneinek hódolunk. Az árusok amuletteket kínálgatnak majd a híveknek, és zacskószám osztogatják a rizst a kölyköknek, amit szétszórhatnak. A nemrég kinevezett kuhani áldást oszt a templomból, és zenészek töltik be az utcákat egymással vetélkedő taktusaikkal. Amennyire ismerem, mama mézzel és fahéjjal meghintett édesburgonyát süt majd, ahogy a különleges alkalmakon mindig. Baba nyilván meglepi egy kis ajándékkal, amit csak erre az alkalomra tartogatott, mire mama megmondja neki, hogy nem kellett volna. Pangó fájdalmat érzek a mellkasomban, ahogy Taóra gondolok – vajon meglátogat minket, ahogy az ünnepek alatt mindig? Nem vagyok benne biztos; mostanság nem beszélünk.

A város elsötétedik, ahogy elérem a határát, a néhány méter széles földsávot, ami elválasztja Lkossát a Nagy Dzsungel első, magasba szökő feketefenyőitől. Mintha őrtornyok figyelnék érkezésemet, éppoly közönyös és szenvtelen tekintettel, mint az istenek, akik állítólag köztük lakoznak. Nem mindenki merészkedik ide – a dzsungel sokak szerint nem biztonságos –, én mégsem félek. Várakozó tekintettel pásztázom a rengeteget. Amikor ráeszmélek, hogy egyedül vagyok, magamba kell fojtanom a múló csalódást. Dakari azt mondta, éjfél után ezen a helyen találkozunk, még sincs sehol. Talán késik, vagy úgy döntött, mégse…

– Dalos pacsirta.

Szívem kihagy egy ütemet az ismerős becenév hallatán, és az éjjeli hűvösség dacára kipirul az arcom, amint egy alak kiválik a közeli fenyők árnyai közül, hogy kilépjen a borongós fényre.

Dakari.

A sötétben nehéz kivenni a részleteket, jobb híján a képzeletemmel töltöm ki helyüket. Fél arcát beragyogja a holdfény, végig élesen metszett állán, le széles vállának telt ívén. Magasabb nálam, ruganyos termete igazi futóra vall. Aranyló barna bőre árnyalatokkal világosabb az enyémnél; hollófekete haját nemrég nyírta sörtére. Istenhez illő a megjelenése, és hetyke vigyorából ítélve ezzel tisztában is van.

Néhány magabiztos lépéssel áthidalja a minket elválasztó távolságot, és tüstént orromba kúszik az acél, föld és bőr aromája. Egy tanonc illata, aki a Kughushi negyed kovácsműhelyeiben dolgozik. Látható elégedettséggel mér végig.

– Hát eljöttél.

– Még szép. – Próbálok könnyed hangot megütni. – Azt mondtuk, éjfél után, nem?

– De igen. – Halkan, szinte dallamos hangon kuncog. – Akkor készen állsz a meglepetésre?

– Most viccelsz? – Nevetésem az övét visszhangozza. – Egész nap erre vártam. Remélem, megérte.

– Ó, nagyon is. – Hirtelen elkomolyodik az arca. – Viszont meg kell ígérned, hogy titokban tartod. Még senkinek sem mutattam meg.

Ez meglep. Elvégre Dakari vonzó és népszerű; rengeteg barátja van. Még pontosabban: barátnője.

– Ez komoly, még senkinek sem mutattad meg?

– Nem – feleli csendesen. – Ez tényleg különleges számomra, és… szóval még senkiben sem bíztam annyira, hogy megosszam vele.

Kihúzom magam, és remélem, hogy kellően érettnek tűnök – olyan lánynak, aki érdemes a bizalomra.

– Senkinek sem mondom el – suttogom. – Ígérem.

– Helyes. – Dakari rám kacsint, és széttárja karjait. – Akkor hát, itt is van!

Várok egy pillanatot, mielőtt zavartan összeráncolom a homlokom. Dakari kinyújtott karjaival olyan, mintha fel akarna reppenni, az arca teljesen átszellemült. Nyilván tetszik neki, amit lát, de én akkor sem látom.

– Ööö… – Miután néhány pillanatig kínosan feszengek, megtöröm a csendet. – Bocs, de mit kéne látnom?

Dakari felém sandít, szemében huncut fény csillan.

– Azt mondod, te nem érzed ezt, ami körülvesz minket? A káprázatot?

Amint elhagyja ajkát, a szó lelkem legmélyére hatol. Úgy zeng, mint egy megpengetett húr, egész testem belevisszhangzik. Azután megértem. Az idegenek mágiának nevezik; az én népem káprázatnak. Nem látom, csak érzem – de még mennyire! –, ahogy a felszín alatt áramlik, mint fodrok a tó tükrén. Sokkal-sokkal erősebben, mint amikor a többi darajával gyakorlok a templom pástján.

– Hogyan…? – Moccanni is félek, nehogy megzavarjam ezt a tünékeny csodát. – Hogyan lehet ennyire erős?

– Ritka természeti jelenség, évszázadonként csak egyszer történik. – Dakari behunyja a szemét, mintha tiltott gyümölcsöt ízlelne. – Ettől olyan különleges a kötődés, dalos pacsirta.

Elképedten nézek körül.

– Azt gondoltam, a kötődés jelképes, a hódolat napja…

Dakari megrázza a fejét.

– Sokkal több ez jelképnél. Órákon belül mérhetetlen mennyiségű káprázat emelkedik a föld felszínére. Mérhetetlen erő, bár kétlem, hogy a legtöbb ember képes lenne úgy érzékelni, mint te. – Sokatmondó pillantást vet felém. – Elvégre kevés daraja ennyire tehetséges.

A bók hallatán kellemes érzések fészkelődnek bennem. Dakari nem olyan, mint Lkossa legtöbb lakója. Nem tart tőlem és a képességeimtől. Nem rémítem meg.

– Hunyd be a szemed. – Az ő szájából a szavak inkább hangzanak parancsnak, mint kérésnek. – Rajta, próbáld!

Szót fogadok, és becsukom a szemem. Megmozgatom a lábujjaimat, mire a káprázat válaszol, mintha csak arra várna, hogy megtegyem az első lépést. Bizsereg, ahogy átáramlik rajtam, és betölt, mint a fekete porcelánba töltött mézbokortea. Isteni.

– Dalos pacsirta. – Az új sötétségben alig hallani Dakari hangját, csak a benne rezonáló érzelmet, a vágyat. – Nyisd ki a szemed!

Megteszem, és a lélegzetem is eláll.

A káprázat részecskéi úgy kavarognak körülöttünk, mint porrá tört, ragyogó gyémántok. Milliószám lüktetnek a levegőben, s ahogy közös szívverésük rátalál az enyémre, eltölt a kapcsolódás érzése. A vörös föld felível a talpam alatt, ahogy még több árad ki belőle, örvénylik a bőrömön, beleivódik a csontjaimba. A testemen végighullámzó energialöketek megrészegítenek. Még többre vágyom. Valami megcsiklandozza a fülem. Dakari. Észre se vettem, ahogy közelebb húzódott. Amikor odahajol, és egyik keze a hátamra simul, alig tudok ellenállni a borzongató érzésnek.

– Képzeld csak, mi mindent tehetnél ezzel. – Ujjai melegen fonódnak össze az enyémekkel, ajka lágyan cirógatja az arcom. Ahogy erre gondolok, a közelségére, még lélegezni is elfelejtek. – Képzeld, mi mindent bizonyíthatnál ezzel az erővel. Mindenkinek megmutathatnád, hogy a káprázat nem veszélyes. Megmutathatnád, hogy félreértik és félreismerik. Ahogy téged.

Bebizonyíthatnád, hogy tévednek. Nagyot nyelek, ahogy betörnek az emlékek – a templomi testvériség és a dorgálások; a gyerekek, akik elszaladnak előlem, és az öregek, akik összesúgnak a hátam mögött. Mamára és Babára gondolok, ahogy otthon fekszenek az ágyukban, és békésen alszanak. Szüleim szeretnek, jól tudom, de még ők is sustorognak, ha azt hiszik, nem figyelek. Mindenki tart tőlem és a képességemtől, csak Dakari nem… Ő nem fél. Ő mindig is hitt bennem. Ő az első, aki meglátta, ki vagyok valójában. Az ő szemében nem megzabolázásra szoruló lány vagyok, hanem tiszteletet érdemlő nő. Megért, elfogad, szeret.

Én is szeretem őt.

A káprázat alakot ölt előttünk, fehérarany fényoszlopként tornyosul fölénk, mintha túlnyúlna még az ég boltozatán is. Mélyen zengő hang árad belőle. Meg is érinthetném, ha kinyújtanám a kezem. Akarom is, amikor…

– Adiah!

Egy másik, félelemmel átitatott hang zúzza porrá a békességet, és vonja el tekintetem a csodától. Dakari karja megfeszül rajtam, de kivonom magam az öleléséből, és fürkészni kezdem a tisztást, amíg rá nem akadok a koszos tunikát viselő vézna fiúra. Rövid, göndör fürtjei ziláltan merednek szerteszét, ahogy néhány méterre megtorpan, és megtámaszkodik a térdén, mint aki idáig rohant. Nem láttam megérkezni, nem tudom, mióta lehet itt. Szeme elkerekedik a rémülettől. Ismer engem, ahogy én is őt.

Tao.

– Adiah. – Legjobb barátom nem hív dalos pacsirtának, az igazi nevemet használja. Kétségbeeséstől nyers a hangja. – Kérlek, ne érintsd meg. Ez… veszélyes.

Tao szeret, és a magam módján én is szeretem. Eszes, mókás és kedves. Egész életemben úgy tekintettem rá, mint a testvéremre. Nem szívesen okozok neki fájdalmat. Nekem is fáj, hogy már nem beszélünk.

– Én… – Torkomon akad a mondat, ahogy Tao szavai bevisszhangozzák a minket elválasztó teret. Veszélyes. Nem akarja, hogy megérintsem a káprázatot, mert szerinte veszélyes. Valójában engem tart veszélyesnek, ahogy mindenki más, mert nem érti, nem ért engem. Dakari nem szól, hangja mégis betölti a fejem.

Bebizonyíthatnád, hogy tévednek.

Megtehetem, és meg is teszem.

– Sajnálom. – A szó elhagyja az ajkam, de máris elnyeli a káprázat hirtelen moraja. Az oszlop óriásira nő, és egyre hangosabb; elfojtja Tao válaszát. Látom, ahogy a fény bevilágítja az arcát, a könnyeit, és próbálom kizárni magamból a fájó veszteséget. A legjobb barátom tudja, hogy választottam. Ez talán már semmin sem változtat, de remélem, egy napon megbocsát nekem.

Újra behunyom a szemem, amint ujjaim elérik a káprázat legközelebbi részecskéit. Érintésemre mohón és féktelenül sugároznak szét az ereimben. Felpattan a szemem, ahogy elemésztenek. Olyannyira megigéz a csoda, hogy alig érzékelem a fájdalmat, csak amikor már túl késő.

Első rész

Üvöltő oroszlán
nem ejt prédát

1. fejezet

Jó szellemek

A kunyhó bűzlött a haláltól.

A viszolyogtató, egyszerre áporodott és émelyítően édes szag összesűrűsödött a szürkületben, ahogy betöltötte Koffi tüdejét. Negyedóra is eltelt, mióta legutóbb megmoccant; megmerevedtek a tagjai és kiszáradt a szája. Gyomra még fel-felfordult, kitöréssel fenyegetett, de már ez sem számított, ez sem törte meg mozdulatlanságát. A szemét se vette le arról, aki alig egyméternyire hevert a döngölt földön – az áldozatról.

A fiút Sahelnek hívták. Koffi nem régóta dolgozott vele az Éjszakai Állatkertben, de felismerte arcát: mahagónibarna, mint a sajátja, körötte göndör fekete fürtökkel. Míg élt, gyakran húzta torz mosolyra száját – ha épp nem ellenszenvesen, öszvér módjára nevetett –, halálában azonban minden gúny lefoszlott róla. A lány elnézte a fiú nyúlánk alakját. Gede hagyomány szerint egész testét lepelbe burkolták, de az alvadt vér vörösre festette a fehér vásznat, elárulta az alatta megbúvó szörnyű sebeket. Nem láthatta őket, de tudta, hogy ott vannak: karmolások, harapások. Elméje legsötétebb zugában életre kelt egy vérfagyasztó kép. Elképzelte Sahelt, ahogy tétova léptekkel őgyelgett a dzsungelben, nem is sejtve, mi vár rá a folyondárok között. Elképzelte a groteszk teremtményt, ahogy felé lopódzott a holdfényben, és nyelve kiszökött fűrészes fogai közül, amint szemet vetett prédájára.

Hallotta a sikolyt.

A fülledt hőség dacára egész teste beleborzongott. Ha adni lehet a szóbeszédre, Sahel halála nem volt sem gyors, sem fájdalommentes.

– Kof.

A levegőtlen viskó túloldalán mama térdepelt Sahel holtteste mellett, és rongyos takarójára meredt. Hat durván megmunkált, fából faragott állatfigura feküdt a testen – egy gém, egy krokodil, egy sakál, egy kígyó, egy galamb és egy víziló –, mind egy-egy isten jelképe. Az olajlámpás sejtelmes fénybe burkolta arcának egyik felét; a másik az árnyak mélyén rejtőzött.

– Itt az idő.

Koffi vonakodott. Beleegyezett, hogy idejön, és részt vesz Sahel búcsúztatóján, ahogy a gede hagyomány megkövetelte, de nem szívesen került ennél is közelebb az áldozathoz. Mégis feltérdelt, miután elcsípte mama szúrós pillantását. Együtt simítottak végig az egyes állatfigurákon, együtt fonták össze a kezüket.

– Vigyétek őt – suttogta mama az imádságot. – Vigyétek őseihez az istenek földjére.

Illendően meghajtották fejüket, mielőtt Koffi suttogva feltette a kérdést:

– Igaz?

Mama figyelmeztető pillantást vetett rá.

– Koffi…

– Az emberek beszélnek – folytatta Koffi, mielőtt anyja megállíthatta volna. – Azt mondják, mások is meghaltak, és…

– Csend. – Mama élesen felkapta a fejét, és úgy hessegette el a szavait, mint a cecelegyeket. – Vigyázz a nyelvedre, amikor a holtakról beszélsz, nehogy szerencsétlenséget vonj a fejükre.

Koffi lebiggyesztette ajkát. Gede hitük szerint az kezdhette meg következő életét, kinek lelkét az egyik isten szószólója átkísérte a halál istenéhez; Fedu azonban megkérte az árát annak, hogy a lélek továbbmehessen az istenek földjének paradicsomába, s aki nem tudta megfizetni, egy örökkévalóságon át kárhozott szellemként bolyongott a földön. Akárcsak ő, Sahel is az Éjszakai Állatkertben gondozta a vadakat, így életében sem lehetett pénze, nem ám halálában. Ha adni lehetett az istenekre, ez azt jelentette, hogy a megpróbáltatásai még csak most kezdődnek – akár vigyáz a nyelvére, akár nem. Készült rámutatni erre, amikor kinyílt a viskó szalmaajtaja. Őszes, fonott hajú, zömök nő dugta be a fejét. Egyszerű, szürke, térd alatt elszegett tunikája hasonlított az övékhez, mégis elfintorodott, ahogy meglátta őket.

– Ideje menni.

Mama intett az állatfigurák felé.

– Még nem fejeztük…

– Kaptatok elég időt erre a badarságra – legyintett a nő türelmetlenül. Ő is a kelet nyelvét, a zamanit beszélte, csak yaba hanghordozásával élesen megnyomott minden pattogó szót. – A fiú meghalt, ezen az se változtat, ha napestig imádkoztok a játékaitokhoz. Rengeteg a munkánk előadás előtt, és Baaz elvárja, hogy időben kezdjünk.

Mama lemondóan bólintott, és Koffival együtt felállt, ám amint a nő távozott, mindketten visszanéztek Sahelre. Véres leple híján azt gondolhatták volna, csak alszik.

– Később visszajövünk, és befejezzük az imádságot, mielőtt eltemetik – sóhajtott mama. – Ennyit ő is megérdemel.

Koffi tunikájának foszlott nyakával babrált, és enyhíteni próbálta múló bűntudatát. Az Éjszakai Állatkertben már mindenki elmondta a maga imádságát Sahelért, csak ő könyörgött mamának, hogy várjanak. A házimunkára hivatkozott, majd a fejfájásra, pedig igazság szerint csak nem akarta így látni Sahelt, összetörten és üresen, híján mindennek, ami egykor valóságossá tette. Falat épített maga köré, így védekezett a mindenütt jelen lévő halál ellen, de az kitapogatta az apró réseket, és befurakodott az életébe. Most épp az a tudat nem hagyta nyugodni, hogy hátrahagyja Sahelt, éppoly magányosan, amilyen a fiú életének utolsó vérfagyasztó pillanatai lehettek. Eszébe jutott, amit korábban hallott a sugdolózó állatgondozóktól. Sahel előző éjjel végleg eldöntötte, hogy kereket old. Úgy hírlett, a Nagy Dzsungelba ment abban a reményben, hogy rátalál a szabadságra, ám helyette csak egy vérengző fenevadra lelt, mely merő szórakozásból megölte. Összerezzent. Ha a shetani gyilkos híre önmagában nem lett volna elég rémisztő, a hideg is kirázta a tudattól, hogy már évtizedek óta nem sikerül elfogni. Mama félreértette arckifejezését, és megszorította a kezét.

– Ígérem, visszajövünk – suttogta. – Gyere, most már mennünk kell. – Minden további nélkül kilépett a kunyhóból. Miután még egyszer utoljára visszanézett Sahel holttestére, Koffi is követte.

Odakint lassan besötétedett a megsebzett égbolt, a felhők közt szétsugárzó fekete törésvonalakkal, melyek a monszun közeledtével halvány ibolyakékké fakultak, de sosem tűntek el teljesen. Koffi egész életében jelen voltak a Szakadás kitörölhetetlen nyomaiként.

Persze ő még nem élt, amikor egy évszázaddal korábban megtörtént, de épp eleget hallott róla a vénektől, amikor pálmabortól bódult és akadozó hangon visszaemlékeztek a heves rengésekre, melyek agyagkorsóként törték össze a földet; a Lkossa utcáit elborító halottakra és a kíméletlen, perzselő hőségre, ami őrületbe kergette az embereket. Koffi és nemzedékének minden tagja szenvedett ennek az őrületnek a következményeitől. A Szakadás után népét, a háborúktól és szegénységtől elgyötört gedéket könnyedén megosztották és uralom alá hajtották. Tekintete elkalandozott az égi repedések mentén, melyek fekete fonalakként szövődtek össze a feje felett. Egy pillanatig, ahogy tanulmányozta őket, mintha érzett volna valami…

– Koffi! – kiáltott vissza mama a válla felett. – Gyere már!

Az érzés oly hirtelen múlt el, ahogy jött. Felzárkózott anyja mögé.

Néma csendben siettek el az Éjszakai Állatkert mezsgyéjén sorakozó vályogviskók mellett. Más gondozók is készülődtek. Rongyos tunikát viselő férfiak és nők maradtak el mögöttük, kiknek frissen bekötött sebeik a vadakkal való mindennapos csatározásokra emlékeztettek, míg másokat örökre megbélyegeztek régi hegeik és hiányzó ujjaik. Mindannyian csendes megadással, behúzott vállal és leszegett fejjel végezték a dolgukat, amit Koffi gyűlölt, még ha meg is értette. Az Éjszakai Állatkert legtöbb dolgozója az ő népéből, a gedeziből került ki, ami azt jelentette, hogy bár a műsor aznap este is folytatódik, fájóan átérezték Sahel hiányát. Ha nem is a családjukba, de közéjük tartozott; balszerencséje és rossz
döntései ide kötötték. Többet érdemelt néhány elhadart imánál – rendes temetést és néhány garast a tenyerébe, hogy eljuthasson az istenek földjére, csakhogy errefelé senki nem nélkülözhetett egyetlen garast sem. Baaz gondoskodott róla.

Bőgés, üvöltés és vicsorgás hangja töltötte be a szürkületet, ahogy elérték a görbe faoszlopot, ahol a gondozók viskósora véget ért, és a vörös föld átadta helyét a zöldellő pázsitnak, rajta a legkülönfélébb formájú, méretű és színű ketrecekkel. Ahogy Koffi pillantása a legközelebbire vetült, a nyolcfejű nyuvwira kígyó érdeklődve viszonozta tekintetét. Azután mama nyomában megkerülte a ketrecbe zárt fehér pigmeus elefántokat, csimpánzokat és a karámjában békésen legelésző zsiráfpárt. Elhaladtak egy fekete-fehér impundulukkal teli, kupolás madárház mellett; még arra is alig ügyeltek, hogy elfedjék fejüket, amint a madarak megrebbentették óriási szárnyaikat, és szikrázó villámokat küldtek az égre. Baaz Mtombé Éjszakai Állatkertje állítólag száznál is több egzotikus állatfajt őrzött, bár a tizenegy év alatt, mióta kényszerűségből itt dolgozott, Koffi egyszer sem állt le megszámolni őket.

Gyorsan haladtak a zárt életterek között, ám amint elérték a park határát, lassítottak lépteiken. Az itt álló feketeacél ketrecet jó okkal különítették el a többitől. A halódó fényben csak sötét sziluettjét láthatták; a zárka lakóját árnyak rejtették.

– Minden rendben – emelte fel a kezét mama, amikor Koffi ösztönösen elhátrált. – Korábban ránéztem Dikóra, és jól van. – Ahogy közelebb lépett a ketrechez, valami megmoccant a legsötétebb sarokban. Koffi egész teste megfeszült.

– Mama…

– Gyere csak, Diko. – Mama nem emelte fel a hangját, ahogy előhúzta zsebéből a rozsdapettyes kulcsot, hogy a jókora lakatba illessze. Válaszként vészjósló sziszegés hallatszott, élesen, akár a késpenge. Koffi még a lábujjait is begörbítette, amint a ketrec árnyai közül kibontakozott a gyönyörű teremtmény.

A ruganyos hüllőtest egészét elborították az irizáló pikkelyek, melyek a lény legapróbb mozdulatára ezernyi árnyalatban szikráztak fel. Az értelemtől fénylő citromsárga szemek ide-oda jártak, ahogy mama a lakattal babrált, és amikor a villás, fekete nyelv megvillant a rácsok között, füstös szag telítette el a száraz levegőt. Koffi nagyot nyelt.

Amikor kislányként először látott jokomotót, azt hitte, törékeny üvegből öntötték. Hát tévedett. Egy tüzet sziszegő óriásgyík minden, csak nem törékeny.

– Vedd elő a hasiralevelet – utasította mama. – Most.

Koffi a csípőjére kötött tarisznyából előhúzott három, ezüsttel erezett száraz levelet, hogy fehér gyantájuktól ragacsos ujjaival összefogja őket. Szíve a torkában dobogott, amikor a jokomoto ketrecének ajtaja feltárult, és a bestia feléjük fordította fejét. Mama egyik kezével befogta az orrát, míg a másikat figyelmeztetően felemelte.

– Készülj…

Koffi mozdulatlanná dermedt, amint a jokomoto kirontott ketrecéből, és hosszú karmos lábain felé tartott. Kivárta, amíg néhány méternyire került, azután feldobta a leveleket a magasba. Amint elcsípte őket a tekintetével, Diko hihetetlen fürgeséggel lendült feléjük. Csak a hegyes fogak villanása látszott, és a szárak roppanása hallatszott, mielőtt a levelek eltűntek, és Koffi kapkodva zsebre vágta kezeit. A jokomotók nem számítottak őshonosnak Eshōzának ezen a részén; a kontinens nyugati feléből, és állítólag egyenesen Tyembutól, a sivatag istenétől származtak. Méretre nagyjából megfeleltek egy varánusznak – talán nem Diko volt az Éjszakai Állatkert legnagyobb, legfürgébb vagy legerősebb állata, de minden bizonnyal a legszeszélyesebb, s ezáltal a legveszélyesebb. Egy rossz mozdulat nyomán lángba boríthatta az egész helyet – a gondozók csúnya égési sebei hatásos emlékeztetőként szolgáltak bárkinek, aki netán elfeledte ezt. Koffi csak azután nyugodott meg, hogy a hasiralevelek kifejtették hatásukat, és a sárgán izzó szemek valamelyest elhalványultak.

– Innét átveszem.

Máris Diko mögé lépett a bőrhámmal és pórázzal, amit a közeli oszlopról emelt le. Előrehajolt, és amint meghúzta a kopott bőrszíjakat az állat pikkelyes hasán, megkönnyebbült sóhajjal kifújta a levegőt. Talán nem kellett volna ennyire bíznia a hámban – szó szerint semmit sem ért, ha Diko megmakacsolta magát –, de legalább egy időre megzabolázta vele a sárkányt.

– Győződj meg róla, hogy tartanak a szíjak.

Koffi felnézett.

– Megvolt.

Mama elégedetten hajolt közelebb, hogy megpaskolja Diko orrát.

– Jó fiú.

Koffi bosszúsan felegyenesedett.

– Nem tudom, miért kell társalognod vele…

– Miért ne? – vont vállat mama. – A jokomotók különleges teremtmények.

– Meg veszélyesek.

– Sokszor csak nem értjük, amit veszélyesnek tartunk. – Mama szomorúan ingatta a fejét, mielőtt újra megpaskolta Dikóét. Ezúttal, mintha csak igazat akarna adni neki, az állat gyengéden megbökte orrával a tenyerét. Ettől mindjárt visszatért mama jókedve. – Nézd csak, milyen jó kedve van!

Koffi szívesen vitába szállt volna ezzel, mégsem tette. Anyja mindig is különös együttérzéssel tekintett az Éjszakai Állatkert lakóira. Inkább témát váltott:

– Ez volt az utolsó hasiralevél, csak hogy tudd. – A nyomaték kedvéért megütögette üres tarisznyáját. – Nincs több, amíg nem szállítanak. – A levelek tolakodó illata még most is betöltötte a levegőt. Óvatlanul beleszagolt, hogy a kellemes érzések csiklandozni kezdjék az érzékeit.

– Koffi! – Mama hangja metszően hatolt át az átmeneti boldogság ködfátylán. Anyja még most is Diko pórázát szorongatta, de már összevont szemöldökkel. – Több eszed lehetne. Tudod, hogy nem szabad belélegezni.

Koffi erőt vett magán, és addig legyezgetett, amíg az illat szertefoszlott. A Nagy Dzsungel határában szedett hasiralevelek annyi természetes nyugtatószert tartalmaztak, hogy egy elefántbikát is kiütöttek. Jobban tették, ha még kis mennyiségben sem lélegezték be az illatát.

– Jobb lesz, ha indulunk. – Mama tekintete az Éjszakai Állatkert túlsó oldalán álló kivilágított sátorra vetült, amely felé a többi gondozó már elindult a vadakkal. Ebből a távolságból nem tűnt nagyobbnak egy gyertya vörösarany lángjánál, de Koffi így is felismerte a Hemát, ahol aznap este előadást tartottak. Mama vetett felé egy pillantást. – Készen állsz?

Koffi elfintorodott. Sosem állt készen az Éjszakai Állatkert előadásaira, de mit számított ez? Már indult volna, hogy Diko másik oldalára kerüljön, amikor felfigyelt valamire.

– Mi a baj? – Mama felfigyelt összevont szemöldökére.

– Mondd meg te. – Koffi résnyire húzta össze a szemét. Valami nem stimmelt anyja arckifejezésével, még ha nem is tudta, micsoda. Tüzetesen tanulmányozta. Ők ketten sokban hasonlítottak: vállig érő fekete hajfonatok, széles orr és telt ajak a szív alakú arc keretében; aznap este anyja valahogy mégis másnak tűnt. – Olyan… fura vagy.

– Ó! – Amikor mama rá nem jellemző módon elpirult, Koffi végre nevet talált az idegen érzésnek, amit a szemében látott. Zavartan tudatosult benne, hogy ez a valami, amit eddig nem ismert fel, a boldogság.

– Történt… valami?

Mama egyik lábáról a másikra állt.

– Hát… várni akartam ezzel holnapig. Azok után, ami Sahellel történt, nem tűnt illendőnek megemlíteni, de…

– De?

– Baaz néhány órája félrevont. Átszámolta az adósságunkat, és úgy tűnik… lassan kifizetjük.

– Hogyan? – Ámult döbbenet és kitörő öröm viaskodott Koffiban. Diko felhorkant a hirtelen érzelemnyilvánítására, de boldogságát még a csípős füstszag sem tudta elrontani. – Ez igaz?

– Összeadódott a sok túlóra, amit vállaltunk – mosolyodott el mama. Kihúzta magát, mint a növény, mielőtt kibontja a virágait. – Még két részlet esedékes, de azt pár napon belül letudhatjuk.

Teljes hitetlenség lett úrrá Koffin.

– Azzal vége?

– Vége – bólintott mama. – Megfizetjük az adósságot, kamatostul-mindenestül.

Koffi kifújta a levegőt, és érezte, amint a régóta tartogatott szorongás feloldódott benne. Ahogy az Éjszakai Állatkertben minden, a dolgozókkal kötött szerződés feltételei is csak egyetlen ember érdekeit szolgálták. A tizenegy évnyi szolgálat mama oldalán megtanította erre, de most sikerült: legyőzték Baazt a saját játékában! Elmehetnek. Csak nagy ritkán esett meg, hogy a gondozók megfizették az adósságukat – utoljára egy éve sikerült egyik társuknak –, de most rájuk került a sor.

– Hová megyünk? – Koffi alig merte elhinni, hogy ez a kérdés egyáltalán elhangozhat. Sosem mentek sehová; már alig emlékezett az Éjszakai Állatkert előtti életükre.

Mama közelebb lépett hozzá, és megragadta a kezét.

– Oda megyünk, ahová csak akarunk. – Olyan lázas izgatottsággal beszélt, mint még soha előtte. – Te meg én, mi ketten elhagyjuk ezt a helyet, valahol máshol elölről kezdünk mindent, és soha, de soha nem nézünk vissza. Soha nem térünk vissza.

Soha nem térünk vissza, ízlelgette Koffi a szavakat. Egész életében erre vágyakozott, erről ábrándozott. Így kimondva valahogy mégis furán hangzott.

– Mi az? – Mama tüstént felfigyelt megváltozott arckifejezésére. – Mi a baj?

– Csak… – Koffi nem igazán tudta, mit akar mondani, de azért tett egy próbát: – Soha többé nem látjuk a többieket.

Mama arca ellágyult, ahogy megértette.

– Hiányozni fognak, ugye?

Koffi bólintott, és haragudott magára a beismerésért. Nem feltétlenül szeretett az Éjszakai Állatkertben dolgozni, de soha nem ismert másik otthont, nem ismert másik életet. A többi gondozóra gondolt, akik számítottak neki, még ha nem is a családjaként tekintett rájuk.

– Nekem is hiányozni fognak – olvasott mama a gondolataiban –, de ők sem akarnák, hogy itt maradjunk, Koffi, ha nem muszáj.

– Bárcsak segíthetnénk nekik – sóhajtott Koffi. – Bárcsak segíthetnénk mindenkinek!

Mama halványan elmosolyodott.

– Szeretem benned ezt az együttérzést, lányom. Téged is a szíved vezérel, mint apádat.

Koffi kelletlenül topogni kezdett. Nem szerette, ha Babához hasonlították. Baba nincs többé.

– Mégsem mehetsz mindig a szíved után – tette hozzá gyengéd hangon mama. – Használnod kell a fejedet.

Minden figyelmeztetés nélkül érces kürtszó szelte át a levegőt a távoli templom felől, hosszan elnyúló rezonáns hangjával bevisszhangozta az Éjszakai Állatkert pázsitját. Mindketten megdermedtek, amint mindenütt felharsant az izgatottá vált állatok hangja, és Diko mohón vicsorogni kezdett. A városi saakürt azt jelezte, hogy beköszöntött az éjszaka. Elérkezett az idő. Mama tekintete Koffiról újra a Hema felé fordult.

– Nemsokára vége, kisbogyóm. – Gyengéd hangjából halvány reménység érződött. Évek óta nem szólította őt így. – Tudom, milyen nehéz volt, de most már mindjárt vége, esküszöm. Minden rendbe jön.

Amikor nem kapott választ, mama megrántotta Diko pórázát, hogy a hatalmas sátor felé vezesse. Koffi követte az anyját, de csak egy lépéssel lemaradva, s közben elfordította tekintetét, hogy szemét a vérvörös égbolt utolsó fényeire szegezze. Mama szavai tovább visszhangzottak a fejében.

Minden rendbe jön.

A megnyugtató tudat ellenére gondolatai valahol máshol, valaki másnál időztek. Sahelnél, aki már soha nem jön rendbe. Nem tehetett róla, csak ő járt a fejében: az a fiú a torz mosolyával. Hiába küzdött, óhatatlanul is eszébe jutott a szörnyeteg, ami végzett vele, és borzongva gondolt bele, ki lesz a következő.

2. fejezet

Gyökerek

Az eltűnése előtti években sokan bolondnak tartották Satao Nkrumah-t.

Munkatársai utóbb azt mesélték, hogy a hanyatlás árulkodó jelei mindig is ott lappangtak a felszín alatt, s éppoly alattomosan emésztették fel tudós elméjét, mint moha a korhadó fát. Idővel szembeötlöttek a tünetek – dührohamok, kiszámíthatatlan hangulatváltozások, mind súlyosabb emlékezetvesztés –, de amikor a nyolcvanhét éves
Nkrumah mester kezdett a „kedveseként” hivatkozni a Nagy Dzsungelre, betelt a pohár. Gondozókat kerítettek, eltervezték a jövőjét. Egy esős délután jó szándékú emberek csoportja toppant be az idős férfi ajtaján, hogy akár szép szóval, akár erővel, de gondoskodjanak ellátásáról. Azután szembesültek egy kellemetlen meglepetéssel.

Satao Nkrumah-nak nyoma veszett.

Nem vitt magával mást szerény otthonából, csak a ruhát, amit viselt. Még becses naplóját is hátrahagyta, pedig azt a Zamani régió természetrajzának felbecsülhetetlen értékű forrásmunkájaként ismerték. Miután a kutatócsapatok sehol sem lelték a nyomát, néhány nap után minden mentőakciót felfüggesztettek.

A lkossai tudós koponyák még évtizedekkel később is meg-megemlítették az öreg Nkrumah szellemi hanyatlását és váratlan eltűnését. Némelyek szerint a Nagy Dzsungel mélyéről érkező ezüsthajú yumbók ragadták el a vénembert, és máig mezítláb táncolnak vele a holdfényben. Mások sötétebb színben látták a történteket, szerintük valami ellenséges teremtmény rángatta el őt az ágyából, ám ettől még minden sejtés megmaradt mesének: a legendák és a néphit elegyének. Ekon Okojo, noha nem volt tudós, sosem adott a legendákra és a mesékre – minthogy nélkülöztek minden alapot –, egyvalamiben azonban feltétel nélkül hitt.

A Nagy Dzsungel merőben gonosz hely, amiben nem lehet megbízni.

Verítékgyöngyök gördültek le a tarkóján, ahogy menetelés közben szívesebben összpontosított a szandálja alatt ropogó levelekre, mint a jobbján magasodó, baljós fekete törzsű fákra. Pontosan ötszázhetvenhárom lépés, jó szám. Ujjaival ütemesen kocogtatta oldalát, miközben számolt.

Egy-két-há’. Egy-két-há’. Egy-két-há’.

A hőség ellenére libabőr futkosott csupasz karján, de próbált nem odafigyelni rá, csak folytatta a számolást.

Egy-két-há’. Egy-két-há’. Egy-két-há’.

Imádkozott a Hatokhoz, hogy aznap estére ne osszák be őrjáratra, de úgy tűnt, az istenek nem hallották meg, vagy csak nem törődtek vele. Lassan eljött a szürkület, amikor Lkossa vérnarancs napkorongja lebukott a fák mögé, és lángolva kirajzolta körvonalaikat – ilyenkor szeretett legkevésbé a dzsungel közelében lenni. Nagyot nyelt, és még görcsösebben szorongatta az övén viselt bőrmarkolatos hanjarit.

– Az utolsó holttestet korábban találtuk.

Kamau szorosan mellette lépdelt, szinte összeért a válluk, ahogy maga elé szegezte résnyire szűkült szemét. Őt nem különösebben zavarta a dzsungel, annál inkább tűnt kimerültnek.

– Egy idős asszony volt, aki éjjelente sokszor elcsatangolt.

Ekon élesen beszívta a levegőt.

– Szörnyű volt?

– Szörnyű. – Kamau megrázta a fejét. – Takaróba kellett bugyolálnunk, ami maradt belőle, hogy elhamvaszthassák a templomban. Mit mondjak… nem volt szép látvány.

Ami maradt belőle. Ekon elszakadt tekintetével a fáktól, míg leküzdötte a hirtelen támadt rosszullétet. A tizenhét és tizenkilenc éves Ekon és Kamau sokak szerint jobban hasonlított ikerpárra, mint fiatalabb és idősebb testvérre. Mindkettőjük bőrszíne a felázott földre emlékeztetett, és mindkettőjük yaba módra, a koponyája két oldalán fogta össze tekercsbe font fekete haját, de a hasonlóságok itt véget is értek. Kamau izmosabb volt; Ekon karcsúbb és ruganyosabb. Kamau a lándzsát kedvelte; Ekon szívesebben olvasott. S aznap este még egy szembeötlő módon különböztek egymástól.

Ekon tiszta kaftánt viselt. A fivére véreset.

– Nem láttalak tegnap a vacsoránál – jegyezte meg Ekon, csak hogy elterelje gondolatait.

Kamau nem válaszolt. Egy cserjére meredt, melynek ezüsttel erezett levelei egy közeli fa gyökereit koszorúzták. Amikor hosszan elidőzött ezen a tekintete, Ekon megköszörülte a torkát.

– Kam?

– Mi az?

– Csak azt kérdem, hol voltál az este.

Kamau összeráncolta a homlokát.

– Olufemi atya adott egy bizalmas feladatot. – Ekon ujjai-
ra sandított, ahogy tovább dobolt velük. – Már megint csinálod!

– Bocs. – Ekon ökölbe szorította kezét, és mozdulatlanságra kárhoztatta az ujjait. Nem emlékezett, mikor szokott rá erre, a számolásra, de nem tehetett róla. Hiába is próbált magyarázatot találni, miért tartja ennyire megnyugtatónak.

Egy-két-há’.

Há’. A három jó szám, ahogyan minden más szám is, ami osztható vele.

Engedte, hogy a számok töltsék ki a fejét és a kínos csendet. Inkább gondolt rájuk, mint arra, hogy Kamau végül nem válaszolt a kérdésére. Nem is olyan régen még mindent megosztottak egymással, de mostanában ez egyre ritkábban történt meg. Amikor nyilvánvaló lett, hogy a fivére nem kíván többet elárulni, újra próbálkozott.

– És… nincsenek új nyomok? Tanúk?

– Mikor voltak? – Kamau indulatosan félrerúgott egy kavicsot. – Mindig ez van. Se nyomok, se tanúk, csak tetemek.

Borzongás szaladt végig Ekonon, ahogy a kimért csend porként ülepedett közéjük. Alig egy nap telt el azóta, hogy a dzsungel szélén megtalálták a shetani legújabb áldozatát. Mostanra megszokhatta volna – ő még nem is élt, amikor a fenevad már Lkossát fenyegette –, mégsem tudott megbékélni a nyomában járó vérontással. A földdel keveredő vér, a megcsonkított testek látványa valamiért még most is elborzasztotta. Háborogni kezdett a gyomra, ha csak a jelentésre gondolt, amit néhány órája olvasott. Újabb nyolc áldozat. A legfiatalabb egy kisfiú, egy alig tizenkét esztendős béres. Úgy tűnt, a szörnyeteg az ilyeneket szereti leginkább – a védteleneket, a kiszolgáltatottakat.

A csapásról kiértek egy tisztásra, ahol a napfény még nem enyészett el egészen. Jobbján továbbra is őrt álltak a dzsungel fatörzsei; balján a cserbarna föld kietlen sávja nyújtózott több méter szélesen, a városhatár és a dzsungel mezsgyéje között, a meddő senki földjén. Ismerős helyen jártak: kisgyermekként Kamauval sokat játszottak idekint. Ha rájuk tört a kalandvágy vagy a bizonyíthatnék, botokból lándzsát faragtak, és úgy tettek, mintha ők védelmeznék a várost a Nagy Dzsungel teremtményeitől, a legendás bestiáktól, de ezek a kalandok már a régmúlt ködébe vesztek. Mostanra minden megváltozott. Manapság, ha elnézte a dzsungel egymásba fonódó, göcsörtös fáit, gyökereit és indáit, nem a legendák jutottak eszébe.

Egy hangra emlékezett.

Ekon.

Összerezzent. Valahányszor apja megszólalt a fejében, elmosódott a hangja, mintha túl sok pálmabort ivott volna.

Kérlek. Ekon, kérlek.

Tudta, hogy csak képzelődik, mégis felgyorsult a szívverése. Ujjai maguktól kezdtek dobolni az oldalán, mind sebesebben, ahogy számolással próbált uralkodni magán és mindazon, ami ezután következik.

Egy-két-há’. Egy-két-há’. Ne gondolj rá. Egy-két-há’. Egy-két-há’.

Nem működött. Szeme sarkában máris elhalványult a világ, minden ködösebbé vált, ahogy újra rátört a régi lidércnyomás. Mintha egy meredély szélén egyensúlyozott volna, kétségbeesetten próbálta elkülöníteni a valóságot az emléktől, a jelent a múlttól. Képzeletben már nem a dzsungel mezsgyéjén járt, hanem bent a dzsungelben, ahol hallott és látott mindent – csupa olyasmit, amit nem akart.

Ekon, kérlek.

Már látta a sötét vérrel borított testet is. Hallotta a levelek fenyegető susogását, mielőtt a bűzös kipárolgás megmérgezte a levegőt, és orrában érezte a halált. Sötét alak settenkedett a fák között, egy vérszomjas fenevad.

Minden ehhez a szörnyeteghez vezetett.

Mintha tiltakozni akarna a látvány ellen, tüdeje összepréselődött, amíg már levegőt se kapott. A fák karomszerűen begörbülő göcsörtös ágaikkal, mohó éhségükkel nyújtóztak felé…

– Ekon?

Amilyen hirtelen ereszkedett rá, a borongós köd vissza is vonult, hogy újra a jelenben találja magát. A dzsungel szélén állt, apja hangja elhallgatott a fejében, és Kamau összeráncolt homlokkal méregette.

– Jól vagy?

– Ööö… persze. – Ekon összeszedte magát, és lesöpörte magáról a rémálom utolsó foszlányait, mint a pókhálót. – Csak… a ma estéről gondolkodtam.

– Aha. – Kamau megengedett magának egy halvány mosolyt, mielőtt tudálékosan bólintott. – Beijedtél.

– Nem.

– Teljesen érthető – tette hozzá kajánul Kamau. Színpadiasan kinyújtóztatta tagjait, hogy dagadozó bicepsze láttán Ekon belesápadjon az irigységbe. – Sokak szerint a templomi beavatás a legkeményebb egész Eshōzában. Nem mintha én olyan nehéznek találtam volna…

Ekon bosszúsan nézett rá. Fivére két évvel korábban szerzett jogot arra, hogy tagja legyen a Hatok Fiainak, a város elit harcos csapatának. Olyan jól szerepelt a beavatáson, hogy zsenge kora ellenére közvetlenül a befogadása után kapteninek, kapitánynak nevezték ki, mára pedig köztiszteletben álló harcosnak, igazi férfinak tartották. Mindeközben ő, Ekon megmaradt éretlen tacskónak.

– Hé. – Mintha csak a gondolataiban olvasna, Kamau a vigasztalására sietett. – Ne félj, meg tudod csinálni.

– Mindenkinek ezt kell mondanod?

Ezúttal Kamau bosszankodott.

– Hidd el, nem bajlódnék vele, ha nem gondolnám komolyan. – Beleöklözött Ekon vállába. – Csak lazíts kicsit, rendben? Nyugi. Nincs veled semmi baj, bárki másnál jobban ismered az írásokat, és a lándzsával is majdnem olyan jól bánsz, mint én. Amellett, igazi Okojo vagy, szóval lényegében erre születtél.

Ekon úgy érezte, mintha lenyelt volna egyben egy egész koladiót. Erre születtél. Az Okojók nemzedékek óta szolgáltak a Hatok Fiai közt, régebb óta, mint bármely más lkossai család férfi tagjai. Ez az örökség, amely egyszerre adott erőt és követelt tiszteletet, nem sok teret hagyott a bizonytalanságnak.

– Büszke lesz rád a család. – Kamau lesütötte szemét. – Tudod, Baba is büszke lenne, ha még élne.

Ekon összerezzent apja említésére.

– Kösz. – Egy pillanatra elhallgatott, mielőtt újra megszólalt. – Nézd, Kam, tudom, hogy nem szabad előre elmondanod, de nem lehetne, hogy…

– Nem. – Kamau máris megrázta a fejét, de bármennyire próbált komoly maradni, a vigyor ott lappangott szája szegletében. – A beavatási rítus minden évben más és más, Ekkie, ahogy a kuhani éppen óhajtja. A tiédet is Olufemi atya határozza meg. Még én sem tudhatom, mi lesz.

Az Ekon gyomrában tekergőző képzeletbeli kígyók egy pillanatra lenyugodtak. Ő talán nem nyugodott le, de vigaszt merített abból, hogy nem ugyanazt kell majd tennie, amit Kamaunak a saját beavatásán.

Elérték a csapás végét, ahol megtorpantak. Alig néhány méternyire mögöttük ott tornyosult a Nagy Dzsungel. Ahogy Kamau felnézett, Ekon is követte tekintetét, és befogadta az eget pettyező ezüstfehér csillagok látványát. Az éteri fényben mintha még a Szakadás hegei is eltűntek volna. Mintha. Nem ült fel az illúziónak.

– Jobb lesz menni – törte meg a csendet Kamau. – Mindjárt itt az idő.

Ekon nem vallotta volna be, de minél messzebb kerültek a dzsungel peremétől, annál jobban érezte magát. Minden egyes lépéssel könnyebbnek találta a vállára nehezedő terhet. Az esti levegőt fokozatosan betöltötte Lkossa ismerős zsongása, az otthon hangjai és illatai.

A nyüzsgő utcákon árusok posztoltak friss gyümölcsöt kínáló standjaiknál, és ütötték nyélbe az utolsó alkukat, mielőtt az üzletek bezárnak. Ekon számba vette valamennyit. A tizenöt különféle kalmárt, akik feléjük lobogtatták színes kelméiket. Az oware tábla fölé görnyedő fiúkat, akik hirtelen félbehagyták a játékot, és lázasan integetni kezdtek Kamaunak, amint meglátták a hanjarija aranyozott markolatát. Meg persze a fiatal lányokat – négy fiatal lányt –, akik a tenyerükbe kuncogtak, és szinte felfalták Kamaut a tekintetükkel, miközben ő hiába próbálta elfojtani jól ismert féltékenységét. Gyerekként még elviselte, hogy a városlakók ugyanekkora figyelemmel övezték az egyenruhás Babát, de Kamau mellett ez már nem ment olyan könnyen. Ugyanerre a tiszteletre és csodálatra vágyott, hogy végre őt is észrevegyék.

Már nem sok kell, emlékeztette magát, ahogy ujjaival tovább dobolt az oldalán. A ma esti beavatás után te is a Hatok Fia leszel, igazi harcos és férfi. Eljön a te időd. Még a fejében is úgy hangzott, mintha másvalaki fogadkozna.

Az utcák elcsendesedtek, ahogy közeledtek a templomhoz vezető úthoz, ám mielőtt elérhették volna, Kamau arcvonásai megkeményedtek.

– Megállj!

Az utcai nyüzsgés nyomban elhalt; bizonytalan tekintetek fordultak feléjük. Még Ekon is zavartan torpant meg. Számításai szerint tizennyolcan jártak az adott utcán. Fürkészett egy pillanatig, mielőtt tudatosult benne, amit Kamau előtte felismert: elszámolta magát.

A lány néhány méternyire állt tőlük, sötét, beesett szemével és sovány arcát keretező, fésületlen fekete bozontjával. Nyűtt tunikát viselt, melynek egyik ujja még túlságosan szögletes válláról is lecsusszant. Lábszárán és lábfején láthatóan felrepedezett a száraz bőr. Ekon egy pillanatig nem értette meredt és rémült arckifejezését, azután már látta kidudorodó zsebét és reszkető kezét. Határozottan úgy festett, mint akit rajtakaptak.

– Te! – Amikor Kamau a lány felé indult, Ekon szíve kihagyott egy ütemet. – Meg ne moccanj!

Ahhoz is csak szívdobbanásnyi idő kellett, hogy a lány eliramodjon az utcán.

– Megállj! – Kamau szaladni kezdett utána, ahogy Ekon is. Az utcán egy lélek se mozdult, ahogy áttörtek a csődületen. A szökevény jobbra fordult, hogy eltűnjön egy kettéágazó sikátorban. Kamau bosszúsan felmordult. – Ezek kapcsolódnak egymáshoz. – Nekiindult az egyik köznek, miközben a másik irányba küldte Ekont. – Te menj azon!

Ekon habozás nélkül engedelmeskedett, ügyet sem vetve a benne éledt szánakozásra. Fiatalnak és rémültnek látta a lányt, azt sem tudta, valóban eltulajdonított-e valamit, de nem ez számított. Nem engedelmeskedett a parancsnak, ami a Hatok Fiaitól érkezett. Ha elkapják, ezért megvesszőzik. Megrázta fejét, és félresöpörte érzelmeit, hogy a feladatra összpontosítson. A lány Lkossa nyomornegyede, a rossz
hírű Chafu kerület felé vezette őket. Ekon menet közben a hanjarija után kapott. Nem csinálhatott bolondot magából, nem engedhette, hogy ráugorjanak vagy csapdába csalják.

Befordult egy sarkon, ahol reményei szerint Kamauval találkozott volna, ám helyette csak egy kihalt sikátor várta.

– Helló! – Senki nem válaszolt a kiáltására, ami baljósan visszhangzott a szurtos vályogfalak között. – Kam?

– Ne félj, ifjú ember.

Ekon megpördült. A földön ülő vénasszony keresztbe tett lábakkal támaszkodott a sikátor falának, szinte eggyé vált annak mocskával. Fehér haja gyapotot idézett, ráncos bőre durva fakérget. Egy zsinóron kifakult amulett függött a nyakában, bár a sötétben amúgy se vehette volna ki a részleteit. Ahogy vigyorogva méregette őt, Ekon leküzdötte a foghíjai láttán érzett borzongást.

– Ez különös… – Az öregasszony elgondolkodva kocogtatta meg alsó ajkát. Zamani nyelven beszélt, de oly dallamosan, mintha énekelne. A gedezi néphez tartozott. – Nem sok yaba fiút látni a városnak ezen a részén.

Ekon teljes magasságában kihúzta magát.

– Egy lányt keresek. Nem láttad…?

Ekon.

Ekon lába a földbe gyökerezett döbbenetében. Egy pillanatra mintha… nem… az nem lehet! Túl messze jár a dzsungeltől, hogy Baba hangja ide is kövesse. Ez nem történhet meg. Megköszörülte a torkát.

– Nos, akkor nem…?

Ekon, kérlek.

Ezúttal az álla is leesett. Nem tudott gátat vetni a borzongásnak, ahogy végigszaladt az egész testén.

Ne. A dzsungel felé kapta tekintetét, miközben ujjai táncra perdültek az oldalán. Ne, ne itt…

– Gyakran szólongat?

Ekon összerezzent. Már elfeledkezett a vénasszonyról, aki továbbra is ott ült előtte, csak most szórakozott kifejezés látszott az arcán.

– Én… – Nehezére esett megemészteni a kérdést. – Kicsoda?

– A dzsungel. – A vénasszony változtatott testhelyzetén, és hajladozni kezdett jobbra-balra, mintha egy hang nélküli zene ütemére ringatózna. – Néha engem is szólít. Nem tudom, miért, de a varázslat már csak ilyen. Nem könnyű megérteni.

A borzongás póklábakon szaladt végig Ekon csupasz karján; torka szárazabb lett a papírnál.

– Varázslat… varázslat nem létezik – hebegte.

– Komolyan így gondolod? – A vénasszony felszegte fejét, mint valami madár, miközben ujjaival a kopott amulettet cirógatta, és átható figyelemmel méregette Ekont. – Érdekes, nagyon érdekes…

Ekonnak minden ösztöne azt harsogta, hogy fusson, lába mégis a földbe gyökerezett. Valami a vénasszony hangjában, a szemében odaszegezte. Tett felé egy bizonytalan lépést, majd tehetetlenül összerándult, mint a horogra akadt hal…

– Ekkie?

Ahogy felnézett, a furcsa révület egy pillanat alatt megtört. Kamau közeledett a sikátor túlsó vége felől; a fáklyák fénye rávetült megkönnyebbült arcára.

– Mit csinálsz itt?

– Én… – Ekon a földön ülő vénasszony felé fordította fejét, akinek csak hűlt helyét találta. Valamiért még az is nehezére esett, hogy felidézze az alakját. Mintha soha nem is létezett volna. Értetlenül fordult vissza Kamau felé, de azért igyekezett határozott hangot megütni. – Én… nem találtam meg a lányt.

– Én sem – vallotta be Kamau. – Nincs is időnk tovább keresni. Menjünk!

Néma csendben lépdeltek, amíg el nem érték a két aranyozott oszlopot, a Takatifu negyed határát, ahol Ekon kihúzta magát. Lkossa szabályos körcikkelyekből állt, a templomkörzet azonban különbözött a többitől: a városnak ezt a részét napnyugta után lezárták a nagyközönség elől. Nekivágott a kanyargó útnak, amelyen haladva már ki tudta venni a templom roppant tömbjét. Otthona, ahol egész életét töltötte, ma este valahogy másnak tűnt. A fehér alabástromfalakat megkoronázó kupola mintha eltökélte volna, hogy valamennyi csillag fényét rabul ejti, míg a megélénkülő szellő felkapta az ívelt ablakokon és áttört falakon kiszökő tömjénfüst illatát. Közelebbről már a lépcső tetején várakozó két alakot is ki tudta venni. Fahim és Shomari, a két másik jelölt. Itt az idő.

– Mire legközelebb találkozunk, már a Hatok Fia leszel. – Kamau a lépcső lábánál megállt mellette, és lehalkította a hangját. – Lándzsatestvérek leszünk, ahogy vértestvérek is vagyunk. – Ekon szemernyi kételyt se hallott bátyja hangjában. Nagyot nyelt. Testvére őszintén hitt benne.

Ahogy egykor Baba is, emlékeztette az a kíméletlen hang. Bízik benned, ahogy Baba tette.

Elfojtotta magában a hangot, és bólintott.

– Légy erős! – Kamau előrébb terelte az úton, mielőtt beleolvadt az éjszakába. – Képes vagy rá. Ne feledd: Kutoka mzizi.

Nekiindult a lépcsőnek, fülében visszhangzottak a szavak. Kutoka mzizi, ami annyit tesz, „a gyökerektől”. Az ősi családi jelmondat emlékeztette rá, honnét jön, és milyen elvárásokkal tekintenek rá. Kutoka mzizi.

Baba még kis korukban megtanította fiainak a szent szavakat. Most is neki kellett volna őt bátorítania.

Csakhogy Baba nem lehetett itt. Baba meghalt.

Mielőtt felért volna, Ekon visszatekintett a válla felett. Kamau már elment, és innét fentről a város túloldalán fekvő Nagy Dzsungel sem tűnt egyébnek, csak egy bizonytalan foltnak az obszidiánfekete éjszakában, túl távolian ahhoz, hogy kísértő hangjai idáig érjenek. Mégis, ahogy visszafordult, nem tudott szabadulni az érzéstől, hogy a sötétség mélyéről valami csak őt figyeli, és rá vár.

3. fejezet

A legkisebb Ellenállás

Akárhányszor került vele szembe az évek során, Koffi még mindig rettegett a Hemától.

Beharapta ajkát, és a szorongás felfelé kúszott a torkán, ahogy meglátta a szellőben fodrozódó bíborvörös redőit és a középütt meredező tartópillért, amely aranyozott lándzsaként öklelte fel a szeplős éjszakai eget. Elnyújtotta lépteit, és mamával együtt beállt a gondozók sorába, akik mind arra vártak, hogy bemutassák a rájuk bízott fenevadakat.

Nemsokára vége, gondolta. Már nemsokára vége.

Valaha, egy másik korban, a roppant sátor egyesek szemében nagyszerűnek, akár még impozánsnak is tűnhetett, az azóta eltelt idő azonban nem múlt el nyomtalanul: a kihasadt ponyvát nem foltozták meg, a sátorcövekeket elborító rozsdát sem súrolták le. Mint az évek során olyan sok minden, az Éjszakai Állatkert is sokat vesztett népszerűségéből, ami meg is látszott rajta.

– Mosolyogj – emlékeztette mama, ahogy odavezette őket szokott helyükre, ahol a többi gondozó óvakodva hátrébb húzódott előlük. Koffi torz grimaszra húzta a száját, és remélte, hogy ennyi elég lesz. Baaz az Éjszakai Állatkert minden gondozójától elvárta, hogy a műsor alatt önfeledten vidámnak tűnjék, és hírhedten keményen bánt azokkal, akik nem engedelmeskedtek. Borzongva gondolt a szégyenfára, ami innét nem messze állt. Ez biztosan nem fog hiányozni az itteni munkából – a kegyetlen ostorozás és a bizarr kényszer, hogy boldognak tűnjenek a fenevadak társaságában, melyek egy szemrebbenés alatt végezhetnek velük.

– Ne feledd ellenőrizni Diko hámját – hallotta anyját. – Rendesen húzd meg, mielőtt…

– Hé, Kof!

Ahogy felnézett, Koffi arcán szétáradt az őszinte öröm. Tizenöt év körüli fiú közeledett felé, körötte vadkutyák egész falkájával. A fiú szeme élénken csillogott, míg arcán hetyke mosoly ült.

– Hé, Jabir.

A vadkutyák láttán Diko sziszegni kezdett, és felborzolta ezerszínű pikkelyeit. Mama rosszalló tekintettel vonta félre a fiút.

– Jabir – szólt rá szigorúan –, ezeket pórázon kellene tartanod.

– Semmi szükség rá. – Jabir arcáról nem hervadt le a mosoly. – Tudják a dolgukat.

– Az egyikük a minap belepiszkított Baaz papucsába, nem?

Jabir ajka megrebbent.

– Ahogy mondom, tudják a dolgukat.

Őszinte nevetés bugyogott fel Koffiból, nyomában a váratlan fájdalommal. Senki nem állt hozzá közelebb, mint Jabir, akire sok szempontból a testvéreként tekintett. Elnézte, ahogy térdre ereszkedett és eljátszott a kutyáival. Az Éjszakai Állatkerttel együtt őt is elhagyja. Nem örült, hogy neki kell közölnie vele a hírt, mégsem tehetett mást. Inkább tőle hallja, mint mástól.

– Jabir – kezdett bele. – Van valami, amit el kell…

– Hallottál a ma esti vendégekről? – Jabir szája fülig ért, ahogy mindig, ha megosztott vele egy pletykát. Miután ő bonyolította le Baaz kisebb-nagyobb megbízásait, mindig elsőként értesült a hírekről.

– Nem. – A fiú sikeresen elvonta Koffi figyelmét. – Kik jönnek?

– Valami kereskedőpár a Baridi régióból. Dúskálnak a pénzben, Baazra pedig ráférne egy kis támogatás. Láttam őket. Az öregember még csak-csak elmegy, de a felesége olyan peckesen jár, mint akinek egy botot dugtak a…

– Jabir!

Koffi felhorkant, amikor Jabir szabadkozó mosollyal fordult mama felé. A fiú szavai felkeltették a figyelmét, ezért körbenézett a többi gondozón. Eddig nem tűnt fel neki, de ma este sokkal több állatot tereltek ki a ketrecekből, és láthatóan a környezetet is megpróbálták ráncba szedni. Ha a kereskedőpár vállalta a patronálást, az nemcsak nagyobb megbecsülést, de új bevételi forrást is jelentett az állatkertnek. Baaz a szokottnál is idegesebb lehet.

A sátoron belül hirtelen felcsendült a kórus dallamos éneke, mire mindhárman egyszerre dermedtek meg. Az Éjszakai Állatkert énekkarát hallották, ami azt jelentette, hogy az előadás hivatalosan is elkezdődött. Néhány pillanat múltán a kecskebőr dobok mennydörgő moraja is bekapcsolódott a nyitányba, Koffi szíve pedig önkéntelenül is felvette a pergő ütemet. Felemelte tekintetét, amint a beharangozó véget ért, és helyét betöltötte a visszafojtott várakozás.

– Mesés! – kiáltott valaki a sátorban. – A mi csodálatos kórusunk! – Koffi nyomban felismerte a zengő férfibaritont, Baaz hangját. – Ha tetszett, Bwana Mutunga, még inkább csodálni fogja a szépségeket, melyeket ma este csak önnek tartogatok, noha természetesen mind elhalványulnak bájos hitvese mellett. Bi Mutunga, nincs oly szó, ami leírhatná az ön pazar tündöklését…

Koffinak alig sikerült megállnia szemforgatás nélkül. Baaz a Bwana és Bi megszólításokat, a zamani nyelv legformálisabb díszítő jelzőit használta, hogy behízelegje magát a vendégek kegyeibe. A Hema vastag ponyvája odabent tartotta a visszafogottabb hangokat, de mintha előzékeny tapsot hallott volna, mielőtt a zenészek kisorjáztak a sátorból. Két vendég, mindössze két vendég. Baaz nyilván azzal hitegette őket, hogy ez is része az „exkluzív” élménynek, de ő tudta az igazat: senki más nem jött el. Mind gyakrabban fordult elő, hogy látogatók hiányában le kellett mondaniuk az előadást. Egy hosszú pillanat múltán gazdájuk újra megszólalt:

– Mint bizonyára önök is hallották, régiószerte a páratlan Éjszakai Állatkert büszkélkedik a különleges teremtmények legszélesebb választékával, melyhez még csak hasonló se…

– Jaj, hozzák már az állatokat – vágott közbe egy női hang vaskos akcentussal. – Nem tervezzük itt tölteni az egész estét.

Kínos csend állt be. Azután:

– Hát persze! Tüstént, Bi Mutunga! Akkor, minden további helyett, hadd mutassam be a fenevadak parádéját!

Amint a szavak elhagyták ajkát, Baaz széttárta a sátort lezáró ponyvát. Koffi egész testében megfeszült, ahogy szemközt találta magát vele.

Javára szóljon, a rengeteg cicomának és körítésnek hála, Baaz Mtombé pontosan úgy festett, mint egy „páratlan” Éjszakai Állatkert tulajdonosa, de még inkább, mint annak karikatúrája. Valódi óriásnak tűnt sötét tölgybarna bőrével és fekete-szőke sörényével, melyek befont fürtjei a létező összes irányba szerteágaztak. Vörös dashiki ingében és műselyem papucsában önfeledten vidám porondmester, sőt már-már pojáca benyomását keltette, Koffi azonban ismerte annyira, hogy ne dőljön be a látszatnak.

– Mozgás! – sürgette a legelöl álló gondozókat, akik hámjaikkal egy ezüsthátú gorillapárt próbáltak féken tartani. – Ahogy megbeszéltük, széles mosoly!

Koffi nagyot nyelt, ahogy a sor megindult befelé. Igazából semmitől sem kellett tartania, hiszen minden műsor ugyanúgy zajlott, és alighanem most szerepel utoljára, mégis szorongott. Ő, mama és Diko túlságosan hamar elérték a Hema bejáratát. Próbálta nem belélegezni Baaz fűszeres kölniillatát, ahogy elhaladt mellette, azután már kint is álltak a porondon.

Míg a Hema küllemre csak hellyel-közzel idézte meg hajdanvolt dicsőségét, belső tere kétségbeesetten kapaszkodott egykori nagysága foszlányaiba. A berendezés az öreg székek állatmintás kárpitjaival egy letűnt kor ízlését tükrözte. A nagy műgonddal elhelyezett gyertyák nem csupán sejtelmesen aranyló fénybe vontak mindent, de ugyanúgy elleplezték a szőnyegek makacsabb foltjait, ahogy a pálmabor testes aromája a valaha itt megfordult összes állat bűzét. Az egyik sarokból súlyos, türkizből kifaragott pávaszobor tekintett a középütt kijelölt területre, magára a színpadra, mely előtt, az odaállított vörös plüssdíványon jól öltözött pár foglalt helyet.

Ráncos, sötétbarna bőre és szinte fehér haja alapján a férfi elment volna Koffi nagyapjának. Drágának tűnő szilvakék dashikit viselt, de egyébiránt körüllengte a korával járó bölcsesség és kifinomultság aurája – nem úgy, mint szemtelenül fiatal és harsány hitvesét, szemlátomást a zöld szín legnagyobb élő rajongóját, aki nyomott mintás ruhájától a fonott hajvégein csörgő jádegyöngyökig csakis ennek árnyalataiban pompázott. A feleség befogta az orrát, amikor Koffi és mama a sátorba lépett Dikóval; Koffi máris megérezte a nyakán felszökő forróságot. Mögöttük Jabir terelgette a vadkutyákat, és Baaz zárta a sort.

– Hölgyeim és uraim! – A porondmester úgy harsogta a szavakat, mintha két vendég helyett milliókhoz szólna. – Csakis az önök örömére és szórakoztatására, hadd mutassam be a páratlan Éjszakai Állatkert legragyogóbb teremtéseit! Ma este szédítő utazást teszünk a déli lápvidék vadonjától a Nagy Dzsungel zabolátlan rengetegén át a nyugati puszták legtávolabbi szegletéig. Legelőször is, jöjjön a guiamala!

Koffi valamelyest lenyugodott, és hátrahúzódott a sátor falához, míg két gondozó középre kísérte a teveszerű guiamalát. Leírtak vele néhány kört, hogy a kalmár és asszonya megcsodálhassa a gerincén végigfutó fényes fekete tüskéket, melyek egyenként is kionthatták volna minden vérüket.

– A Kusonga-síkságról származó guiamala növényevő, és hetekig képes életben maradni víz nélkül – írta le az állatot Baaz. – Rendkívül kecses teremtmény. Úgy tartják, egy nyugati hercegkisasszony egyszer bájitalt főzött az egyikük tüskéjéből…

Koffi engedte, hogy az Éjszakai Állatkert teremtményeiről szóló – néha igaz, ám legtöbbször kitalált – történetek elszálljanak a füle mellett, miközben Baaz egyesével előreszólította a vadakat. A férfi megosztott egy különösen viszolyogtató történetet az ezüsthátú gorillákról, majd egy népmesét az impundulukról, mialatt egy fiatal gondozó közelebb lépett, karján az említett villámmadárral. Koffi a lélegzetét is visszafojtotta, amint elővezették a kacagó hiénát, mely a puszta hangjával kővé dermesztette az embert, de Baaz szerencsére nem ajánlotta fel, hogy demonstrálja ezt a képességét. Viszont nyomban ezután Jabirt vette célba a tekintetével.

– Most pedig egy helyi különlegesség – közölte büszkén. – Hadd mutassam be Jabirt és az ő lkossai vadkutyáit!

Koffi keble is dagadozott a büszkeségtől, amint Jabir előrelépett a bolyhos, barna szőrű kutyákkal, hogy mosolyogva mélyen meghajoljon a Mutungák előtt. Amennyire Koffit nem érdekelték az Éjszakai Állatkert szenzációi, épp annyira tündökölt Jabir a cirkuszi idomár szerepében. Felemelte kezét, és ujjai körbetáncoltak a levegőben, amint szövevényes jelzéseket adott a rá figyelő kutyáknak. Koffi elmosolyodott. Jabir bárkinél jobban értett az ilyen gesztusokhoz, és szavak nélkül is szinte bármit betanított gondozottjainak. Ahogy két ujjával feléjük mutatott, a kutyák tökéletes körben szaladgálni kezdtek; összezárt ökle láttán hátsó lábukra emelkedtek, és pitiztek. Bwana Mutunga elégedetten kuncogott, amikor az egyik jószág felé fordult, és berogyasztotta mellső lábait, mintha illendően meghajolna a nagysága előtt. Koffi újra érezte mellkasában a pangó fájdalmat. Ezeket a pillanatokat fogja leginkább hiányolni.

Jabir bemutatott még néhány trükköt, mielőtt összeütött tenyérrel jelzett kutyáinak, hogy vége a műsornak. Még egyszer utoljára ő is előzékenyen meghajolt, mialatt a kereskedő lelkesen tapsikolt.

– Bravó, fiatalember! – méltatta az előadást Bwana Mutunga. – Nagyszerű volt!

Jabir elvigyorodott, mielőtt leterelte kutyáit a porondról, hogy átadja a helyét gazdájának.

– Az állatkert feltörekvő csillaga! – sugárzott Baaz a büszkeségtől. – És még nincs vége! A következő produkciónk…

– Szerelmem.

Koffi felnézett, és meglátta a kalmár hitvesét, Bi Mutungát, aki látható türelmetlenséggel legyezgette magát.

– Későre jár. Talán ideje lenne visszavonulnunk.

– De… – Baaz hangja elcsuklott. – De hát csak akad még egy kis idejük? Még körbe sem vezettem önöket, ami csakis legbecsesebb támogatóink kiváltsága…

– Attól tartok, ifjabbik és jobbik felemnek igaza van, Baaz. – Bwana Mutunga elragadtatott pillantást vetett arájára. Vaskos akcentusa arról árulkodott, hogy akárcsak az asszony, ő is baridiai, északról való. – Holnap reggel a templomba szólít egy fontos üzleti ügy. Talán legközelebb szót ejtünk a támogatás kérdéséről…

Baaz kétségbeesetten tördelte a kezét.

– De hát még nem is látták a nagy finálét! – A kereskedő feleségéhez fordult: – Szerintem ezt különösen érdekesnek fogja találni, Bi Mutunga. Ha rám áldozna az értékes idejéből még tíz percet…

– Ötöt. – Bi Mutunga arckifejezése mit sem változott.

– Tökéletes! – Baaz nyomban új életre kelt, és tapsolni kezdett. Koffi tudta, mi következik, mégis összerezzent, amikor gazdája felnyársalta a tekintetével. – Hadd mutassam be önöknek Dikót, a jokomotót!

Csak nyugodtan. Koffi higgadtságot parancsolt magára, ahogy mamával elővezették Dikót. Ő tartotta a pórázt, de mama mellette maradt szükség esetére. Százszor csináltad már, ösztökélte magát. Csak könnyedén, mint mindig…

Ahogy lassan körbevezette Dikót a porondon, a bestia színjátszó pikkelyei igézően ragyogtak fel a gyertyafényben. Felnézni ugyan nem mert, de így is hallotta a kereskedő ámult sóhajait:

– Micsoda kivételes teremtmény – áradozott Bwana Mutunga. – Mit is mondott, Baaz, honnét való?

– Á. – Baaz hangjában újult izgalom rezonált. – A jokomotók a nyugati Katili-sivatagban élnek, bár manapság már ritkaságszámba mennek…

– Ha már fenevadak – szakította félbe Bwana Mutunga. Koffi vetett felé egy lopott pillantást, ahogy mamával megtettek még egy kört. – Igaz, hogy a shetani elkapta az egyik gondozóját, Baaz? Azt hallottam, az éjjel újabb ámokfutást rendezett, és megölt nyolc embert.

Koffi léptei elakadtak, ahogy néma csend hullt a sátorra. Oda se kellett néznie, enélkül is tudta, hogy minden gondozó megkövült Sahel említésére, és most Baaz válaszát várja.

– Ez… igaz. – Baaz próbált könnyed hangot megütni. – Az a megveszekedett bolond úgy döntött, elszökik tőlem. Rosszul tette, hogy nem élt a nagylelkűen felkínált védelemmel.

Koffi szabad keze ökölbe szorult, de csak lépdelt tovább. Amikor újra felnézett, a kereskedő a teája felett kuncogott.

– Az lenne még csak az állatkert dísze, nem igaz?

Koffi látta gazdája arcán szétáradni a hamisítatlan vágyakozást.

– Milyen szép is volna – sóhajtott fel Baaz ábrándos hangon –, de félek, a lelkemet is oda kéne adnom cserébe.

– Bevallom… – A kereskedő a térdén egyensúlyozta porceláncsészéjét. – Az a förtelem sokat lendített az én üzletemen is.

Baaz szeme felcsillant.

– Mit mondott, mivel kereskedik, Bwana? Ékkövekkel? Drága kelmékkel?

Bwana Mutunga engedékeny pillantást vetett rá.

– Még nem mondtam, de egyikkel sem. Az írószerek a szakterületem, írótollak, papiruszok, baridiai tinta, melyeknek a lkossai templom nagy hasznát veszi. A forgalom negyedét az a sok könyv és térkép adja, amit ott őriznek.

– Természetesen – bólogatott Baaz, mintha kicsit is konyítana az üzlethez.

– Azelőtt ádáz pénzügyi háborút vívtam a vetélytársaimmal – folytatta Bwana Mutunga –, de miután a legtöbb ma már messze elkerüli Lkossát, enyém a monopólium! Igazi áldás ez a szörny!

Baaz arcáról sugárzott a mérhetetlen kapzsiság.

– Hát, Bwana, hadd legyek az első, aki teljes szívéből gratulál a… szerencséjéhez.

Koffi arcáról továbbra sem hervadt le a mosoly, mintha ezzel mutatná ki gúnyos megvetését. Lkossa népének a shetani nem áldást hozott, csakis fenyegetést. Aki belőle nyerészkedik, véleménye szerint annyit se ért, mint a por a talpa alatt. Sahelre gondolt, milyen aprónak tűnt a lepel alatt. Csak azért szökött el az Éjszakai Állatkertből, és menekült a Nagy Dzsungelbe, mert úgy érezte, nincs más választása. Van, aki ezt sosem értheti meg – Baaz egyenesen bolondnak nevezte –, de ő tudta az igazat. Tudta, hogy a nyomor is szörnyetegként ólálkodik körülöttük, és csak arra vár, hogy valakit felfalhasson. Sokak szerint még a halál is könyörületesebb, amit az efféle gazdagok persze sosem értenének meg.

– Mondja csak, Baaz… – Bwana Mutunga előrehajolt székében. – Esetleg… közelebbről is megtekinthetjük a jokomotót?

Baaz tüstént felélénkült.

– Hát persze! – Koffihoz és az anyjához fordult: – Hozzátok ide Dikót, lányok, hogy a vendégeink jobban láthassák.

Koffi megdermedt. Rendszerint csak megtett néhány kört, és nem szívesen változtatott volna a rutinon, de amikor ösztönösen mama tekintetét kereste, nem látott benne félelmet. Bólintott, azzal elindultak Dikóval a kalmár és felesége felé, hogy tőlük alig félméternyire álljanak meg.

– Elképesztő. – Bwana Mutunga félretette csészéjét a kis asztalkára, és felállt, hogy tanulmányozza Dikót. Hirtelen mozdulatára a jokomoto megfeszült, de nem moccant.

Csak nyugi. Koffi a tekintetével és a puszta akaratával próbált parancsolni Dikónak. Viselkedj, hallod?

Bwana Mutungát talán lenyűgözte a látvány, hitvesét azonban határozottan nem. Az asszony csak színpadiasan sóhajtozott és fintorgott.

– Hogy bűzlik! – Az oldalán lógó táskából kis parfümösüvegcsét vett elő, és körbehintette vele a másként is fojtogató levegőt, hogy átitassa a csípős és fűszeres illattal. Diko halkan felszisszent, míg Koffinak hirtelen kiszáradt a torka, ahogy felfigyelt valamire az állat nyaka táján.

A hám egyik szíja kioldódott.

– Én… – A csat után nyúlt, azután megdermedt. Anyja kétszer is figyelmeztette, hogy ellenőrizze a hámot. Ha Baaz is felfigyel rá, hogy nem tette meg…

– Pfuj! – Bi Mutunga kapkodó mozdulatokkal legyezgette magát, hogy még nagyobb körben terítse szét az illatszert. – Nem is értem, hogyan bírják ezt a…

Hirtelen történt, Koffi számára mégis egy örökkévalóságnak tűnt. Látta, amint Diko egyik szeme sárgán villan, mielőtt hirtelen előrelendült, csattogó állkapcsával Bi Mutunga szandálos lába felé kapott, és pengeéles fogaival beleakaszkodott a ruhája szegélyébe.

A nő felsikoltott, és oly rémülten hőkölt hátra, hogy átesett a dívány háttámláján. Mama levegő után kapott. Koffinak a szíve is megállt, ahogy kapkodva visszarántotta Dikót. Az állat szinte nyomban lehiggadt, de már így is elkésett.

– Ez… rám rontott! – Bi Mutunga talpra állt, mielőtt férje a segítségére siethetett volna. Könnyei elmosták szemfestékét, ahogy hímzett ruhája rongyokban lógó szegélyére meredt, majd a férjéhez fordult: – Meg akart ölni, szerelmem! Nézd, mit tett a ruhámmal!

Ne! Koffi gondolatai egymásba gabalyodtak, ahogy hiába próbálta feldolgozni a történteket. Hogyan is tehette volna?

A kereskedő átkarolta, és egy pillanatra magához ölelte feleségét, mielőtt vádló ujjal Baazra mutatott.

– Biztosított arról, hogy nem eshet semmi bántódásunk, Baaz! – csattant fel indulatosan. – Nekem azt mondták, hogy itt hozzáértők dolgoznak.

– B-b-bwana… – Baaz, aki máskor jól viselte a nyomást, nem győzött hebegni. – Ké… kérem… fogadja legalázatosabb és legőszintébb bocsánatkérésemet. Biztosíthatom, a legközelebbi alkalommal…

– A legközelebbi alkalommal? – Bwana Mutunga hitetlenkedve húzta fel a szemöldökét. – Az eset mély nyomot hagyott a hitvesemben, Baaz. Többet be sem tesszük a lábunkat erre az átkozott helyre. Ha belegondolok, hogy komolyan támogatni akartam…

– Várjon! – kerekedett el a rémülettől Baaz szeme. – Kérem, uram…