Az eredeti mű címe:

David Morgan

Monty Python Speaks!

IT Books, New York, 2005

Fordította: Bori Erzsébet és Kövesdi Miklós Gábor

Szerkesztette: Kerezsi László

Copyright © 1999 by David Morgan

Hungarian translation © Bori Erzsébet és Kövesdi Miklós Gábor, 2015

Hungarian edition © GABO Könyvkiadó, 2015

A képek forrása: Getty Images/Europress

A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges

Elektronikus kiadás v.1.0.

ISBN 978-963-406-213-4

Kiadja GABO Kiadó

www.gabo.hu

gabo@gabo.hu

www.dibook.hu

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Várlaki Tibor

Tartalom

Riportalanyok

A PYTHONOK

TETTESTÁRSAK

Bevezető

A Python előtt

RÉGEN MAGUNKAT SZÓRAKOZTATTUK

Születés

BÍZZA CSAK RÁNK, ÉSZRE SE VESZ SEMMIT

Felszállás

SZÁLLÍTSUK LE A SZALONNÁT

AZ AZ ÉN RONGYOM

Górcső alatt a Pythonok

EGYÉBKÉNT SEMMI BAJA

AZ IRÁNYÍTÁSMÁNIÁS

SZPLANCS!

AZ ARANYOS

A SZEMTELEN

A BUZGÓ FANATIKUS

A SZŰKSZAVÚ, MINNESOTAI PARASZTGYEREK

A CSOPORT DINAMIKÁJA

És most valami teljesen ugyanolyan?

Félelem és reszketés a BBC-nél

Gyalog galopp

LÁTJÁK? AZ ERŐSZAK VELEJÁRÓJA A RENDSZERNEK

Amerika meghódítása

KÁPOSZTAREKESZEK A POCSOLYA FELETT

A negyedik (és utolsó) évad

MÉG TÖBB RETTENETES KÖZÖNSÉGESSÉG KELLETT VOLNA

A Python vonzásában

Brian élete

MANAPSÁG VALAMI SZELLEMESEBB KELL

Szólórepülés

Az élet értelme

SZEMÉLYESEN GONDOSKODOM RÓLA, HOGY DUPLA ADAGOT KAPJON

Le Morte d`Arthur

ÍGY HÁT NE MOROGJ, INKÁBB VIGYOROGJ

A ,,ha csak egy alkotásodat menthetnéd meg” fejezet

A Python a 21. században

A Python-életmű

Források

Bibliográfia

Köszönetnyilvánítások

KÉPEK

A GABO Kiadó e-könyveiről

Ha tetszett a könyv, olvassa el ezt is

RIPORTALANYOK

A PYTHONOK

John Cleese

Cleese a jogi karrier elől szegődött a BBC-hez poénokat írni. Tehetsége a Python előtt a Végre itt az 1948-as Show, utána pedig a Waczak Szálló, és számtalan film – A hal neve Wanda, A világ nem elég, Fészkes fenevadak, Shrek 2–3, –, és ijesztőn sok reklám értékes szereplőjévé tette. 2015-ben közös turnéra indult Eric Idle-lel Together Again At Last… For the Very First Time (Végre újra együtt… most először).

Terry Gilliam

Minnesotában született. Itt és Los Angelesben nevelkedett. Gilliam pályafutása elején magazinillusztrátor volt, és reklámszövegíró, de minden afelé terelte, hogy animációkat készítsen a BBC-nek. A Python-filmeken kívül néhány további rendezése: Időbanditák, Brazil, A halászkirály legendája, 12 majom, Félelem és reszketés Las Vegasban, Doktor Parnassus és a képzelet birodalma. 2002-ben a Nike Secret Tournament kampányához forgatott reklámfilmeket. 2011-ben operarendezőként is bemutatkozott: Hector Berlioz Faust elkárhozása című operáját állította színpadra az Angol Nemzeti Operában (ENO).

Eric Idle

Borotvaéles ész, vitriolos toll. Idle jobban szereti az írást a színjátszásnál, mégis, talán több Pythontól független projektben szerepelt (Apócák a pácban, Casper, A bűvös kard – Camelot nyomában), mint a többiek. Írt egy regényt Hakni az űrben címmel; egy Grammy-jelölt gyerekregényt. Az Egy mohó gazember naplója észak-amerikai turnéjának állít emléket. 2005-ben mutatták be a Gyalog galoppból „szeretettel lopott”, Tony-díjas musicalt, a Spamalot-ot. A Madách Színházban is látható mű szövegét Idle írta, a zenét John DuPrez-vel közösen komponálták, akárcsak a Nem a messiás című, Brian élete alapján készült oratóriumot. Eric rendezte és szerkesztette a Monty Python 45. évfordulójára, 2014-ben bemutatott nagyszabású gálaműsorát: Monty Python (Többnyire) Élőben.

Terry Jones

A Python, aki alighanem a legtöbbször öltött női ruhát, közismert történelemrajongó. Írt Chaucerről és ő volt több ismeretterjesztő sorozat házigazdája. Ő rendezte a Személyes szolgáltatások, Erik, a viking és a Békavári uraság című filmeket, és sok fantáziadús gyerekkönyvet írt. Több mint húsz év után ismét a rendezői székbe ült. Az Abszolút minden című filmben minden élő Python-tag szerepel (igaz, csak a hangjukkal), továbbá ez volt Robin Williams utolsó munkája.

Michael Palin

A csoport legártatlanabb képű tagja (aki épp ezért sokszor a legmegátalkodottabb szerepeket játszotta el), Palin szerepelt A misszionárius-ban, a Magán praxis-ban, Terry Gilliam több filmjében, és John Cleese mellett fontos szerepet játszott A hal neve Wanda és a Fészkes fenevadak című filmekben. Emellett a fotelből utazók fontos vezetője lett világjáró sorozataival: 80 nap alatt a föld körül, Sarkig tárt világ, Utazás a Csendes-óceán körül, Szahara, Himalája, Új Európa – mely során Magyarországra is eljutott –, és Michael Palinnel Brazíliában. Írt két regényt is, és kiadta a naplóit. 2009 és 2012 között a Királyi Földrajzi Társaság elnöke volt.

TETTESTÁRSAK

Barry Took

Veterán televíziós producer és író. Dolgozott többek között David Frosttal és Marty Feldmannel. Took javasolta a BBC-nek, hogy gyűjtsék össze azt a hat embert, akikből a Python lett. Los Angelesben is tevékenykedett, de hamarosan visszatért Angliába, hogy programigazgatóként, publicistaként és vígjátékíróként tevékenykedjen. Took 2002-ben hunyt el.

Ian MacNaughton

A BBC dráma osztályának veteránja volt, mielőtt átcsábította a szórakoztató műsorok osztálya és Spike Milligan. MacNaughton volt az összes Python-tévéműsor producere, és néhány kivétellel a rendezője is, akárcsak az És most valami egészen más{1} című mozifilmjüknek. Azóta dolgozott televíziónak, színháznak, és rendezett operát Németországban. 2002-ben elhunyt.

David Sherlock

A drámatanár és író, Sherlock volt Graham Chapman élettársa huszonhárom éven keresztül. Szemtanúja volt a Python születésének. Több projektben együttműködött Chapmannel, köztük a Sárgaszakáll-ban.

Carol Cleveland

Az Angliában született Cleveland az Egyesült Államokban nevelkedett, de Angliában épített színészi karriert (vígjátékban és drámában egyaránt). A Python-beli szerepei mellett számos tévésorozatban is feltűnt, valamint filmekben (A rózsaszín párduc visszatér), színházi előadásokban és saját, egyszemélyes műsorában: Carol Cleveland mindent felfed.

John Goldstone

A Gyalog galopp executive producere, a Brian élete és Az élet értelme producere; valamint ő volt egy kvázi-Python-projekt, a Béka-vári uraság producere.

Mark Forstater

Terry Gilliam lakótársa New York Cityben az 1960-as években, a Gyalog galopp producere. Ugyancsak Forstater filmes és téves projektjei A furcsa munka Graham Chapmannel, A titokzatos telefonáló és a Grushko. 2012-ben pert nyert a Monty Python ellen. A csoportot a legfelsőbb bíróság 800 000 font jogdíjrészesedés megfizetésére kötelezte Forstater részére a Spamalot után.

Julian Doyle

Doyle mint a Gyalog galopp gyártásvezetője többek között leforgatta a Fekete Lovag jelenetet Kelet-Londonban, felkutatott egy lengyel mérnököt Skócia vadonjában, hogy megjavítson egy elromlott kamerát, és döglött birkát szállított a furgonjában, hajnali öt órakor. A Brian életé-ben és Az élet értelmében a valamivel nyugalmasabb vágói munkát vállalta. Szintén ő vágta a Brazil-t és a Békavári uraság-ot.

Terry Bedford

A Gyalog galopp vezető operatőre. Szintén ő volt a vezető operatőr Terry Gilliam Jabberwocky-jában. Azóta tévéműsorokat és reklámokat rendezett, valamint egy filmet, a Leszámolás-t.

Howard Atherton

Bedford, Doyl és Forstarter iskolatársa a Londoni Nemzetközi Filmiskolában. Atherton operatőr volt a Gyalog galopp-ban. Olyan rendezők mellett volt vezető operatőr, mint Adrian Lyne (Végzetes vonzerő és Lolita) és Michael Bay (Bad Boys – Mire jók a rosszfiúk?).

Nancy Lewis

A Python New York-i publicistája, és később személyi menedzsere a hetvenes-nyolcvanas években.

Douglas Adams

Nem Python, de kísértetiesen hasonló. Mielőtt megírta a Galaxis útikalauz-t, Adams együtt dolgozott Graham Chapmannel a hetvenes évek közepén, és néhány morzsával hozzá is járult a Python munkásságához, amit (mély bánatára) a sajtó teljes jogú partnerséggé fújt fel. Most tiszta vizet önt a pohárba! (Adams 2001-ben hunyt el.)

Bevezető

Forradalom a képernyőn.

Amikor a Monty Python 1969-ben megkezdte egyedülálló működését, fellázadt a kortárs humoros műsorok merev, kiszámítható formátumai ellen. Olyan műveket vittek a közönség elé, amelyek egyszerre voltak intellektuálisak és lököttek. A műsorok fárasztó vizuális poénjai és a fiúk energikus játéka mind a csoport szabadságát jelképezték. De ami az első pillanattól kezdve igazán különlegessé tette a Monty Pythont, az a teljes kiszámíthatatlanság, ami bolondozásból, szatírából, szexből és erőszakból álló tudatfolyamban öltött formát. A munkájukban sosem voltak megalkuvók, és így olyan nyomot hagytak a popkultúrában – és a popkultúraiparban –, amely mind a mai napig érezteti hatását.

A Monty Python repülő cirkusza (Monty Python’s Flying Circus, a BBC televíziós sorozata, amelyet 1969-ben mutattak be Nagy-Britanniában, és öt évvel később az USA-ban){2} két legfontosabb forradalmi újítása közül az egyik, hogy nem volt benne sztár, aki köré a műsor épült volna, a másik a kötetlen formátum. A film és a televízió legnépszerűbb és legbefolyásosabb humoristái azok voltak, akik átütő személyiséget építettek fel, akár magukból, akár egy jellegzetes karakterből. Charlie Chaplin, Buster Keaton, Harold Lloyd, a Marx testvérek, W. C. Fields, Bob Hope, Woody Allen és Richard Pryor mind ugyanazon formátumban dolgoztak, amelyben a humor egy jól elkülöníthető karakter körül forog. Bár néhányan kísérleteztek a mozifilm hagyományaival (mint amikor Alvy Singer az Annie Hall-ban sorban áll a moziban, és áttöri a „negyedik falat”), de ezzel is a humoros személyiséget erősítették.

A televízióban (és rádióban) a szituációs vígjátékot állandósították, ahol a történetvezetés lehetőségei erősen korlátozottak, mivel alá vannak rendelve a már bevált karakterek hagyományainak, és attól nem engedtek eltérni. Még a Rowan and Martin’s Laugh-In (Rowan és Martin nevettet) című gyors, szabadon bonyolódó cselekményéért sokat méltatott szkeccskomédia-sorozatnak is volt formátuma, csakúgy mint visszatérő karakterei és szituációi.

A Python ezekből semmit se használt. Néhány visszatérő karaktert leszámítva, mint amilyenek Gumbyék (a lelőhetetlen idióták, akik voltaképp önmaguk elnagyolt másai), a sorozat a negyvenöt epizódja során folyamatosan megújult. Mindegyik produkciójuknak önálló formája volt, ritkán hasonlított egymásra két Python műsor. Előfordult, hogy egyes epizódoknak volt egy központi témája, de az is csupán ürügy volt a jelenetek összekapcsolására. Ez a képlékeny stílus tette olyanná a Pythont, mint egy rögbicsapat, ami folyamatosan váltogatja a taktikáját, de mégis jól játszik – a nézők alig bírják követni. És bár a közönség kezdte megismerni az egyes Pythonok tévés személyiségét, a hat író/előadó annyira sokszínű, kaméleonszerű volt, hogy egyikük se nőtt a csoport sztárjává – a társulat éppoly változatos volt, mint a humora.

A Python elsődleges humorforrását a cselekmény és az ötletek folyamatos áramlása adta. A poénoknak saját belső logikájuk (vagy logikátlanságuk) volt, ami nem felelt meg a dráma elfogadott követelményeinek: nem volt történetvezetés, három felvonásos építkezés, sem karakterfejlődés (sőt gyakran karakter-visszafejlődést láthattunk, mint például amikor a kamera elfordult egy pártól, mondván: „ők olyan polgárok, akikkel soha semmi különös nem történik”).

Ahogy haladt a sorozat, egyre hosszabb jelenetekkel kísérleteztek (mint például a Dennis Moore). Olyan karaktereket és szituációkat hoztak létre, amelyek vissza-visszatértek a műsor különböző pontjain. A vége felé volt néhány epizód (A biciklitúra, Mr. Neutron), amelyek egyetlen, félórás jelenetből álltak, bár a dramaturgiai ív hiánya arra mutat, hogy önálló, egymástól független jeleneteket húztak rá egy bizonyos karakterre, aki összekötő elemként szolgált.

A Monty Python Repülő Cirkuszá-nak sosem volt olyan kötött formája vagy helyszíne, mint John Cleese Waczak szálló-jának (Fawlty Towers), és sosem mesélt el történeteket úgy, mint a Michael Palin- és Terry Jones-féle Kalandos történetek (Ripping Yarns). Mi volt helyette? Fura, szürreális asszociációk, vadulásra való hajlam és a hit, hogy az emberi lét úgy összességében meglehetősen abszurd.

A sorozatot követő filmek – a Gyalog galopp, a Brian élete és Az élet értelme – remekül szemléltették, hogy a gondolatfolyam-szerű megközelítés remekül átültethető egész estés filmekre, de Pythonék azt is megmutatták, hogy (ha akarnak), képesek fegyelmezetten elmondani egy történetet. A Brian egy gyors ritmusú, kerek mese, amelynek a vicces mellékszálai sose terelik el a figyelmet a központi figura történetéről. A tetejébe a filmkészítők komoly társadalomkritikát fűznek a poénok közé, anélkül, hogy tudálékossá vagy unalmassá válnának – nagyon ritka képesség.

A Python nem a viccekről szólt, sokkal inkább egy tudatállapotról, amelyben a világot olyan helynek látjuk, ahol ha valaki úgy jár, mint egy gumiember, azt nemcsak hogy normálisnak tekintik, hanem még kormányzati támogatásban is részesítik; ahol egyes emberek anagrammákban beszélnek; ahol az útonállók virágokkal próbálják megvalósítani a vagyon újraelosztását; és ahol a BBC bemondói furcsa kézjelek kíséretében ismertetik a nap eseményeit. Amíg elfogadjuk, hogy a világ egy abszurd hely, addig a Pythonnak helye van benne. Ezért maradnak a tévéműsoraik és a filmjeik évtizedek távlatából is viccesek, még akkor is, ha már kívülről tudjuk a poénokat.

A Monty Python beszél felfedezi a Pythonok világát, akik maguk mesélnek a megismerkedésükről, az együttműködésről, a küzdelemről, hogy a saját kezükben tartsák a munkájuk művészeti irányítását, és erőfeszítéseikről, hogy a média más területeire is kreatívan ültethessék át magukat. A könyv dokumentálja a humorra tett hatásukat, a rajongók fanatizmusát, továbbá tévéműsoraik, filmjeik, könyveik, lemezfelvételeik, színpadi előadásaik töretlen vonzerejét Nagy-Britanniában és az egész világon. Sőt megkísérli egyszer s mindenkorra tisztázni, mit jelent az, hogy „Szplancs!”.

És most, „Ez…”

A Python előtt

RÉGEN MAGUNKAT SZÓRAKOZTATTUK

Ha van előd, akit dicséret (vagy szidalom) illet a Monty Pythonnak, ennek a BBC-t és a mozivásznat teljesen felforgató, újszerű és szürreális humorcsapatnak a létrejöttéért, akkor egy magas, fegyelmezetlen, mániákus depressziós írre kell vetnünk a tekintetünket. Indiában született és nevelkedett, majd fiatal korában a brit seregben trombitált Észak-Afrikában, hogy később a gyakran rátörő humoragymenéseket papírra vesse egy londoni sörözőben.

Spike Milligan olyan velős visszaemlékezések szerzője, mint az Adolf Hitler – My Part in His Downfall (Hogyan buktattam meg Adolf Hitlert). Ő hozta létre a Goon Show (Dilis show) című rádióműsort, ami azt jelentette a rádiós humornak, amit Picasso a képeslapoknak. Az 1951-től 1960-ig sugárzott The Goon Show-ban olyan nagyságok szerepeltek, mint Milligan, Peter Sellers, Harry Secombe, és (rövid időre) Michael Bentine. A műsor zagyva karakterek, halandzsa szójátékok és fura hangeffektek kavalkádját vonultatta fel. A szürreális történetek (már ha voltak) olyasmikkel foglalkoztak, mint a Mount Everest megmászása belülről, a Loch Lomond kiivása a víz alá süllyedt kincs megtalálásáért, vagy az Albert-emlékmű fellövése a Holdra.

Milligan a merész nyelvezet és hangeffektek használatával szürreális képzeteket keltett, és megmutatta, miként lehet a rádióban olyan történeteket elmondani, amelyeknek nincs hagyományos cselekményük vagy poénjaik; a műsort az hajtotta előre, hogy a karakterek fantasztikummal határos cselekedetei logikátlanok (mint például amikor az egyik főhős folyadékká változik, és megisszák). Lewis Carroll és Edward Lear modern, dramatizált változata: gyors tempójú, friss, enyhén szabad szájú.

A Goon Show művészi és közönségsikere később sok humoristát megihletett. Bár szürrealitása utolérhetetlen, gyorsasága, logikátlansága, szatirikus hajlama utat tört a hatvanas években feltűnt, merészebb előadások előtt, mint amilyen a Beyond the Fringe (A Fringe-en túl, egy nemzetközi sikereket elérő kabaré-előadás Peter Cook, Jonathan Miller, Alan Bennett és Dudley Moore közreműködésével), és az olyan televíziós sorozatok előtt, mint a That Was the Week That Was és A Frost-jelentés.

Noha a Goon Show mutatta meg, hogy a rádiós humor túlléphet a konvenciókon, az egyetemi revükből kiemelkedő szenvedélyes tehetségek fordították le a szatírát – amely hagyományosan irodalmi műfaj – a hétköznapok nyelvére. Ha térképet kellene rajzolni az ötvenes–hatvanas évek fordulójának humoruniverzumáról, a középpontjában kétségkívül Cambridge és Oxford egyetemeinek folyosói állnának. Ez a két hely ontotta magából a tehetséges írókat és előadókat, akik magasabbra emelték a humor mércéjét, és a színpadról kiterjesztették a lemezfelvételekre, a magazinokra, a tévére és a filmre.

Néhány illusztris név azok közül, akik a Cambridge Footlightsban vagy az oxfordi revükben kezdték pályafutásukat: Humphrey Barclay, David Frost, Tim Brooke-Taylor, Bill Oddie, Graeme Garden, Jo Kendall, David Hatch, Jonathan Lynn, Tony Hendra és Trevor Nunn, akik Nagy-Britanniában mind a szórakoztatóipar meghatározó személyiségei lettek. De itt bontogatta szárnyait számos leendő világsztár is, többek között Rowan Atkinson, Stephen Fry, Hugh Laurie vagy a Négy esküvő és egy temetés-t, a Bridget Jones-filmeket vagy épp az Igazából szerelmet jegyző író/rendező, Richard Curtis. Ugyancsak onnan került ki öt elképesztően tehetséges író/előadó: Graham Chapman, John Cleese, Eric Idle, Terry Jones és Michael Palin. A film és televízió történetének legsikeresebb humortársulatának, a Monty Pythonnak az öthatoda.

Mielőtt 1969 tavaszán eljutottak a Python első összejöveteléig, az öt cambridge-i/oxfordi diplomás önállóan és csapatokban dolgozott több rádió- és tévéműsornak a BBC-nél és a független ITV-nél. Hamarosan rájöttek, hogy nagyon hasonló az ízlésük, egyformán vélekednek arról, hogyan kellene a humort írni és előadni. Részben a kölcsönös vonzás, részben a szerencse hozta össze a csapatot. Az eredmény egy olyan műsor lett, amely reformálta a televíziós humort, sikeres filmek, könyvek és hangfelvételek sorát indította el, a döglött papagájokat és a spamet{3} pedig ünnepelt humorszimbólumokká emelte.

Jól tudnak gondolkodni, nem?

Terry Jones: Mike-kal dolgoztunk már együtt egy kicsit Oxfordban. Először Robert Hewisonnal láttam Michaelt kabaré-előadásban. Hewison később színikritikus lett. Mike, én és Robert közösen dolgoztunk egy műsoron. A címe Hang Down Your Head and Die (Hajts fejet, és halj meg). Olyan volt, mint Joan Littlewood Ó, de bájos háború-ja. A halálbüntetés elleni tiltakozás volt, ami akkoriban még létezett az országban. Ez volt az első alkalom, hogy Mike-kal közösen dolgoztunk. Azután csináltunk egy oxfordi revüt, Loitering Within Tent{4} – revü egy sátorban. Kidolgoztunk egy jelenetet, a Burleszkjelenet-et [amelyben egy professzor a nevetést kiváltó csetlés-botlások fajtáinak szemléltetését kommentálja]. Amennyire vissza tudok emlékezni, ez volt az első igazi írói együttműködésünk, és azt a jelenetet egyébként később használtuk a Python színpadi műsorában is.

Írtam valamennyit Miles Kingtonnal (aki most az Independent publicistája), aztán amikor megjött Mike (én egy évvel előbb végeztem) egy tévés popműsorban dolgozott egy ideig. Addigra én már állást kaptam a BBC-nél, úgyhogy nagyjából képben voltam a dolgokkal, és Mike-kal a Frost Report-nak (A Frost-jelentés) kezdtünk írogatni. Kis egysorosokat írogattunk Frost monológjaiba és jeleneteibe, azután forgathattunk kis filmbejátszásokat, amelyekben szerepelhettünk is. Apróságok voltak, mint a Mit csinálnak a bírók a legfelsőbb bíróságon a szünetekben. Felvettünk egy csomó bírót, amint palástban, parókában csúszdáznak a játszótéren.

Nem fizettek túl sokat az írásért; akkoriban hét guinea-t kaptunk egy percért – persze ez műsoridőt jelentett, nem azt, hogy hány percig tartott megírni! Ha szerencsések voltunk, két-három percnyi anyagunk bekerült a műsorba. Így amikor engedték, hogy szerepeljünk a kis bejátszásainkban, valamivel többet fizettek.

Michael Palin: Terryvel azóta dolgoztunk együtt, hogy eljöttem Oxfordból, ami 1965-ben lehetett. Terry addigra már állást kapott a BBC-nél a forgatókönyvosztályon, és nagyon szoros munkakapcsolatban voltunk. Napi szinten találkoztunk, és ez attól kezdve egészen a Python-időkig így maradt; mindenféle műsorba írtunk, rengeteg anyagot.

A Terryvel való közös munkán túl egyedül is írt?

Palin: Nem nagyon volt arra idő. Akkoriban is kellett pénzt keresni. Frissen házasodtunk, gyerekeink születtek, meg hasonlók. Biztos voltak napok, amikor azt gondoltam: „Ma elkezdem írni A Regényemet” vagy valamit. De aztán Marty Feldman percenként száz fontot ajánlott az új jelenetéhez (kettőnknek). „Száz font percenként? El se hiszem, ez fantasztikus, akkor írjunk inkább Martynak!” Úgyhogy aznap Marty Feldmannak írtunk valamit. Szóval igen, abban az időben hivatásos írók voltunk, csapatban dolgoztunk. Bár maga az írás menete nem feltétlenül úgy zajlott, hogy leültünk együtt egy szobába egy hatalmas papírlap elé azzal, hogy „jól van, akkor most írunk egy jelenetet”.

Jones: Eredetileg amikor a Frost Report-nak vagy Marty Feldmannak írtunk, Mike-kal felolvastuk, ők nevettek, a jelenet bejutott, aztán láttuk a jelenetet adásban, és rohadtul megváltoztatták! Dühösek lettünk. Volt egy jelenet, amelyet Marty csinált egy törpéről, aki bemegy a jelzálogfiókba kölcsönért. Bejön, leül, és nagyon értelmesen beszél a járulékos költségekről, meg minden. Aztán a végén a hitelügyintéző megkérdezi: De mi lenne az ingatlan? Mire a törpe: A varázstölgy a Sűrű Sötét Nagy Erdőben. Így ment ide-oda a párbeszéd. Mindenki nevetett, amikor felolvastuk. Aztán amikor láttuk a végeredményt a tévében, bejött Marty, keresztbe tett lábbal felült az asztalra, és elmondott egy csomó egysoros viccet. Pedig egyáltalán nem erről szólt a poén.

Az történik, hogy az ember (különösen az olyan, mint Marty) elkezdi próbálni, és persze miután néhányszor elpróbálod, az emberek már nem nevetnek rajta. Marty pedig olyan volt, hogy elkezdett poénokat rögtönözni, amire megint mindenki nevetett. Egyik dolog jön a másikból. Az ilyen esetek miatt akartuk mi magunk játszani a saját dolgainkat. Mi éreztük, hogy működik. Nem akartunk változtatni rajta.

Humphrey Barclay{5} megkérdezte, hogy Mike-nak és nekem volna-e kedvünk készíteni egy gyerekműsort Eric Idle-lel közösen. Amikor utolsó éves voltam, láttuk Ericet a Cambridge-revüben, egy fiatal, kék szemű fiú. Emlékeim szerint elragadóan mutatott a színpadon! Tehát ismertük Ericet, de sose dolgoztunk vele. Hárman írtuk A hiba nem az ön készülékében van (Do Not Adjust Your Set) című műsort. Lényegében gyerekműsor volt, de azt gondoltuk, nem fogunk kimondottan gyerekeknek írni. Olyanokat írunk, amik szerintünk viccesek, nem írunk direkt gyerekeknek. És belevettük a Bonzo Dog Doo-Dah Bandet is.{6} Aztán miközben A hiba nem az ön készülékében van második évadát forgattuk, Mike-kal megírtuk a Complete and Utter History of Britain-t (Nagy-Britannia teljes, hiánytalan története) a London Weekend Televisionnek.

Palin: A Complete and Utter History olyan volt, mint egy tévéhíradó. Ült valaki a stúdióban, aki ismertette az eseményeket, azután a kamera kikapcsolt „élőben”, például a zuhanyzóba a hastingsi csata előtt, ahol a csapatok zuhanyoztak, tisztálkodtak, és úgy beszéltek a csatáról, mintha egy aktuális hírműsor lenne 1066-ból, 1285-ből vagy 1415-ből. Roppant egyszerű ötlet. Úgyhogy kicsit parodizálhattuk a televíziót, de ugyanakkor el kellett fogadnunk a televíziós műsor konvencióit, amitől mégis hétköznapinak tűnt.

Jones: Nekem Buster Keaton a nagy példaképem, mert ő széppé tette a komédiát; komolyan vette. Nem mondta, hogy „ó, ez csak komédia, mindegy, hogy néz ki”. Létfontosságú, hogy néz ki, éppen azért, mert vicces dolgot csinálunk. Hitelesnek kellett lennie.

Egyszer a Complete and Utter History-ban az harfleuri csatát forgattuk, ahol az angolok a franciákkal csaptak össze. Úgy akartuk forgatni, mint egy westernt. A westernfilmeket parodizálta, ahol látni az indiánokat a horizonton. De ahogy közelebb kerülünk hozzájuk, látszik, hogy franciák, csíkos pulóverben, svájci sapkában, bagettel, biciklivel, hagymával, ilyenek. Aztán a franciák az angolokra lehelnek: „Fokhagymát használnak, fiúk!” Az angolok pedig gázálarcban jönnek elő. Irtó lökött anyag! De nagyon fontos volt, hogy jól nézzen ki.

Szóval megérkeztünk a forgatás helyszínére, körülnéztünk a rendezővel. Kellemes, dimbes-dombos vidék volt, erdőktől körülvéve. Hol a horizont? – kérdem én. Nincs horizont, feleli, nem hasonlít Amerikára, ez olyan, mint az angol vidék. Ott voltunk, fel kellett venni, de nem az volt, amit akartunk. Így nem westernparódia lett – hiányzott belőle a legfontosabb motívum –, hanem olyan volt, mint egy nagy bohóckodás a kamera előtt. Ekkor jöttem rá, hogy nem elég megírni, nem elég eljátszani, ténylegesen ott kell lenni, megnézni a helyszíneket, ellenőrizni a jelmezeket – minden létfontosságú a vicceknél.

Érdekes módon azt hittük, hogy a Complete and Utter History-t letörölték.{7} Csak a 16 mm-es bejátszások maradtak fenn, amiket összegyűjtöttem. De néhány éve valaki talált egy teljes adást, amit rossz helyen iktattak. A „humor” címke alatt iktatott kazettákat mind letörölték, de ez a „történelem” címke alá került, ezért megmaradt! Nagyon furcsa volt annyi év után újra látni, és hogy mennyire Python-szerű volt, sokkal inkább, mint A hiba nem az ön készülékében van.

Melyikőjük a sebész?

John Cleese és Graham Chapman a cambridge-i Footlights Clubban (Rivaldafény Klub) találkoztak, ahol jogot és orvostudományt hallgattak. Cleese eredetileg a természettudományi karra járt. De miután rájött, hogy az nem neki való, nem maradt túl sok választási lehetősége: archeológia, antropológia („amire egyetlen komoly weston-super-mare-i fiú se vesztegetné az egyetemi tanulmányait”), közgazdaság („aminél szörnyűbbet elképzelni se tudok”) és jog.

Cleese: Graham és én Cambridge-ben találkoztunk, ahol mindketten a Footlights Show-ba felvételiztünk, ami 1961-ben lehetett, de egyikünket se vettek fel. Azután elmentünk, megittunk egy kávét, és vicces, de emlékszem, hogy kimondottan ellenszenves volt nekem. Pedig ritkán reagálok így emberekre. Furcsa, hogy ez volt az első érzésem vele kapcsolatban. Teljesen ösztönös volt.

Azt szerettem a Footlights Clubban (aminek körülbelül hatvan tagja volt), hogy nagy volt a merítés. Szóval nemcsak angolokkal lehetett találkozni, hanem rengeteg tudóssal, történésszel, pszichológussal. Meglehetősen keveredtek a társadalmi osztályok is. Nagyon sok más klubban tapasztaltam egyfajta osztálytúlsúlyt vagy eliteskedő viselkedést, de a Footlights nagyon vegyes és rendkívül jó társulat volt. Nagyon szórakoztató, és sokkal kevésbé rátarti, komoly és eltökélt, mint a többi drámatársaság, akik (úgy tűnt) túl komolyan veszik magukat.

A következő tanév elején, amikor visszaértünk Cambridge-be, páran átmentünk a Footlights Clubba. Megrökönyödve láttuk a falon, egy hirdetőtáblán, hogy tisztségviselők lettünk! Olyan rövid ideje voltunk a klubban, észre se vettük, hogy a klubból majdnem mindenki végzett az előző évben. Azon kaptam magam, hogy irodavezető lettem, Tim Brooke-Taylor a pénztáros, Graham bizottsági tag. Mind kaptunk valami munkát (anélkül, hogy halvány lövésünk lett volna róla, mit takarnak), és ez azt jelentette, hogy össze kellett fognunk a klub üzemeltetéséért.

Így hát megismertem Grahamet. Aztán (hogy miért, már nem emlékszem) elkezdtünk közösen írni, és a legtöbb dolgot, amit Cambridge-ben írtam az után, hogy megismerkedtem Grahammel, vele írtam.

Aztán az év végén ő Londonba ment, hogy a St. Bartholomew’s Kórházban folytassa az orvosi tanulmányait. Néha vállalt maszekolást egy késő esti revüben (amit nem láttam) egy Tony Hendra nevű pasival, egy kisteremben a Royal Court színház fölött. Graham időnként feljött Cambridge-be, és megint írtunk egy kicsit. Aztán amikor 1963-ban bemutattuk a Clump of Plinths (Egy rakás talapzat) című Footlights-revüt, Chapman sokszor eljött megnézni, és mindig megnevettettem!

Azután a bemutató utáni hetekben megjelent Cambridge-ben két nagyon kedves úr szürke öltönyben, Ted Taylor és Peter Titheradge. Észrevették, hogy az anyagok zömét én írtam, és munkát ajánlottak. Sose akartam igazán jogász lenni, úgyhogy amikor heti 30 fontot ajánlottak, miközben két és fél év ügyvédbojtárkodás várt rám heti 12 fontért (ami már 1963-ban se számított nagy pénznek), elfogadtam a BBC ajánlatát. Egyáltalán nem sajnáltam, hogy búcsút intek a jognak; a szüleimet se volt nehéz meggyőznöm, hiszen a BBC-ről volt szó, tehát biztos nyugdíj – mintha a közszolgálat szórakoztató alegységéhez szerződtem volna.

Később, amikor a Footlights-revü (nyilvánvalóan Graham nem volt benne) Londonban kezdett játszani, Anthony Buffery hamarosan kiszállt, és Graham vette át a helyét.

[A Cambridge Circus Humphrey Barclay rendezésében óriási siker volt a West Enden 1963 augusztusában. A show szereplői Chapman, Cleese, valamint Bill Oddie és Tim Brooke-Taylor (akik később a Goodies kétharmadát adták), David Hatch, Jo Kendall és Chris Stuart-Clark. Cleese a színpadi show-t egy humoros rádióműsorral folytatta a BBC-nél, ez volt az I’m Sorry, I’ll Read That Again (Bocsánat, újraolvasom), amelynek Barclay volt a producere. Nemcsak anyagokat kölcsönzött a Cambridge Circus-től, hanem számos szereplőt is: Oddie-t, Brooke-Taylort, Hatchet és Kendallt.]

Cleese: Egy ideig ezzel foglalkoztam, mígnem Michael White, a pasi, aki a Cambridge Circus-t Londonba vitte, a következő év közepén megkeresett minket, és azt kérdezte: Volna kedvetek eljönni Új-Zélandra és esetleg a Broadwayre? Úgyhogy mind feladtuk az állásunkat, és mentünk.

Graham félbeszakította az orvosi tanulmányait. Volt egy kedves története: az anyakirálynő éppen ekkoriban látogatott el a St. Bart’sba, hogy teázzon velük, és Graham megosztotta vele a dilemmáját: „Maradjak orvostanhallgató, vagy menjek a show-val Új-Zélandra és a Broadwayre?” Mire az anyakirálynő azt felelte: „Ó, mennie kell!” Úgyhogy jött! Jól éreztük magunkat Új-Zélandon, ami a birodalom egyik furcsa szeglete. Nagyon kifinomult, nagyon illedelmes, de bizonyos értelemben megrekedt 1910-ben. Emlékszem egy városra, ahol este nyolc után nem találtunk nyitva tartó éttermet!

David Sherlock: Graham a St. Bart’s Kórházban volt gyakornok, amikor Cleese ügyvédbojtárkodott. Minden karácsonykor meghívtak egy, a Footlightshoz hasonló revüt a betegeknek a kórtermekbe. Mindenki, akivel Graham együtt játszott – Cleese, Bill Oddie, Jo Kendall, a Cambridge Circus teljes társulata – kórteremről kórteremre járt. Sokszor Graham vezette őket; később dolgozott más fiatal orvosokkal is, akik szintén nagyon tehetségesek voltak.

A Cambridge Circus-ben a Python sok eleme megvolt – az anarchikus humor, slusszpoén nélküli jelenetek. A New York-i előadás producere Sol Hurok volt, aki akkoriban leginkább arról vált ismertté, hogy balettet vitt New Yorkba (például a Királyi Balettet). Mint kiderült, ezeket a szinte még iskolás srácokat kimondottan adóleírási okokból vitték oda, és az első estén meg is kapták a felmondásukat – elég pokoli módja a New York-i debütálásnak. Azt hiszem, különösen Clive Barnes dühöngött.

Cleese: Ezen mindig csodálkoztunk, mert olyan jó kritikákat kapott – kivéve Howard Taubmantól a New York Times-ban, aki korábban sportújságíró volt (ezt mindig hozzáteszem!) –, és nagyon jó kritikát kapott Walter Kerrtől, aki akkor – amikor megtudtuk, hogy leveszik a műsorunkat – írt még egyet, hogy megpróbálja feltüzelni a közönséget, ami csodálatos. Sose értettük, minek vesződött Hurok azzal, hogy New Yorkba vigyen minket, mert hiába kaptunk olyan jó kritikákat, nem vette a fáradságot, hogy népszerűsítse a show-t. Valaki azt mondta, csak adót akart leírni, és nem tudom, hogy ez csak részben igaz, ez a teljes igazság, vagy csak pletyka volt.

A Broadway után egy kisebb klubszínházban szerepeltünk a Washington Square közelében. Úgy hívták, Square East. Aztán összehoztunk még egy show-t, de Graham azt mondta: „Mennem kell”, azzal visszament Angliába, hogy folytassa a tanulmányait.

Én maradtam, felkértek, hogy hat hónapig csináljam Tommy Steele-vel a Half a Sixpence-t (Egy hatpennys fele), és kipróbáltam az újságírást a Newsweek-nél, de a pártfogóm lelépett, hogy írjon egy krízisről a Dominikai Köztársaságban, én pedig inkább felmondtam, mielőtt kirúgnak. Játszottam még egy utolsó show-ban, amivel eljutottam Chicagóba és Washingtonba, aztán 1966 elején hazajöttem Angliába.

A szálak 1965 végén kezdtek összefutni. David Frost felhívott a reptérről, és megkérdezte: „Van kedved szerepelni egy tévéműsorban? Van két másik srác, akik nagyon viccesek, de ismeretlenek – Ronnie Barker és Ronnie Corbett –, meg én. Egy szkeccsshow, és szeretném, ha szerepelnél benne. Márciusban indul”. Mire én: „Igen, szeretnék!” Úgy értem, megdöbbentett, teljesen váratlanul jött. David volt az egyetlen ember Angliában, aki valamennyire is ismerte a munkáimat, és aki olyan pozícióban volt, hogy munkát adhasson nekem, úgyhogy nagy szerencsém volt.

Amíg én Amerikában tettem-vettem, azalatt csináltak az I’m Sorry, I’ll Read That Again-ből rendszeres műsort. Egy vagy két szériát készítettek Graeme Gardennel, és amikor 1966-ban visszajöttem, megkértek, hogy csatlakozzam a csapathoz, én pedig örömmel megtettem. De a nagy dobás a tévéműsor volt, a Frost Report, több okból is: először is, soha nem emeltek ki kiugró tehetségként a színpadon. De abban a pillanatban, hogy megjelentem a tévében, minden megváltozott. Csak arra tudok gondolni, hogy az én színészi játékom valamiért jobban érvényesül a képernyőn, mint a tizedik sorból nézve. Mert amint képernyőre kerültem, érdeklődni kezdtek irántam, pedig én ahhoz szoktam, hogy senkit se érdekelek. Amikor a Cambridge Circus kezdődött, a kritikák többnyire Bill Oddie-val foglalkoztak (aki dalokat énekelt, amit nagyon jól csinált, és volt néhány nagyon vicces szerepe, például amikor törpe volt egy bírósági jelenetben), és a második legsikeresebb srác Tim Brooke-Taylor volt (akinek volt két-három nagyon vicces nagyjelenete). Néha megemlítettek David Hatchcsel együtt, de sohase emeltek ki külön.

Graham írt mással is, vagy csak Johnnal?

Sherlock: Graham írt összekötő szövegeket Petula Clarknak, akinek a hatvanas évek elején saját tévéműsora volt. Petula Clark, bármilyen csodás énekesnő is, nem tud rögtönözni. Nagyon félt, hogy ki kell nyitnia a száját, és nem fogja tudni, mit mondjon. Ezért mindent meg kellett írni neki, az összes összekötő szöveget a dalai között. Így hát Graham közeli kapcsolatba került Clarkkal, ami vicces, különösen, ha látod a későbbi Python-jelenetekben, amikor utalnak rá.{8}

Cleese: Bekerültem a Frost Report-ba, és az írói stáb asztalánál ott ült öt leendő Python: Mike és Terry általában vizuális dolgokat írt, kis bejátszásokat, amiket hét közben forgattunk, és aztán bevágtak a show-ba. Eric leginkább monológokat írt, amiket többnyire Ronnie Barker adott elő. Így hát a show gyakran úgy nézett ki, hogy volt egy bejátszás Mike-tól és Terrytől, egy vagy két jelenet Grahamtől és tőlem, időnként egy Ronnie Barker-szám Eric tollából, és egy rakás egyéb anyag, amit vagy egy tucat más író írt Marty Feldman irányítása alatt. Graham nem szerepelt; Mike és Terry biztos azt fogják mondani, hogy feltűnt valamelyik filmbejátszásban, de én nem emlékszem rá.

Tizenhárom héten át mentek ezek a félórás heti show-k, mindegyik más téma köré épült. Tony Jay, aki a Video Arts alapítója és harminc éve a barátom, minden héten írt egy témát – reklám vagy oktatás vagy közlekedés. Mindenki elolvasta a témaleírást, mert nagyon inspiráló és eredeti volt, azután pedig teljesen figyelmen kívül hagytuk! Azután, mivel jól ment a műsor, David Frost megkérdezte Timtől és tőlem: „Nincs kedvetek csinálni egy műsort közösen?” Amire azt feleltük, hogy dehogynem, aztán rögtön közöltük, hogy Grahamet is bevesszük, és később megmondtuk Frostnak, hogy a negyedik tagnak Marty Feldmant szeretnénk. Emlékszem, David mennyire megrökönyödött, zavarba is jött, aztán annyit mondott: „Nos, az emberek meghökkentőnek találják majd a külsejét”.

Így hát Graham és én Tim és Marty társaságában elkészítettük a Végre itt az 1948-as show-t (At Last the 1948 Show), ami sokkal szélsőségesebb volt, mint bármi, amit addig csináltunk. Nagyon bizarr és vicces dolgok voltak benne, jó kis műsor, minimális pénzből. Emlékszem, a videoszalagot borotvával vágtuk. Szó szerint.

Így hát a televíziónál töltött első két évemben, a Frost Report-ban és a Végre itt az 1948-as show-ban összesen negyven adást csináltam, ami nagyon sok, ha íróként is benne van az ember. Nagyon sűrű volt. Azután feleségül vettem Connie Bootht (akit New Yorkban ismertem meg), és úgy gondoltam, nem tisztességes vele szemben, hogy stúdiókban töltöm az időmet, amíg be nem illeszkedik Londonban, ezért lemondtam a szereplésről. Könnyen megvagyok nélküle, csak az a gond, hogy sokkal jobban fizet, mint az írás. Egyébként pedig nem játszottam túl hosszú ideig, körülbelül tizennyolc hónapig.

Ebben az időben Grahammel írtunk mindenfélét. Egyszer valamiért Graham, Eric és én írtunk majdnem egy teljes különkiadást egy nagyon jó angol komikának, Sheila Hancocknak. Csak egyetlen adást csináltunk – utólag már fogalmam sincs, miért. És összeismerkedtünk Peter Sellersszel. Grahammel írtunk két vagy három forgatókönyvet Sellersnek. Az egyetlen, amelyik megvalósult, A csodatévő (The Magic Christian) volt. Mi úgy a kilencedik változatot írtuk, ami szerintem nagyon jó lett, azzal gyűjtötték össze a pénzt. Azután visszajött Terry Shouthern, és megint átírta. Szerintünk rosszabb lett. A mi munkánk egy része is bekerült a végeredménybe, köztük a jelenetem a Sotheby’snél, amikor kivágják a portré orrát.

Grahammel rászoktunk, hogy csütörtök délutánonként bekapcsoljuk a tévét, és megnézzük A hiba nem az ön készülékében van-t. Az volt akkoriban a legviccesebb tévéműsor; bár gyerekműsornak mondták, nagyon vicces volt. Ismertük ezeket a srácokat, bár azelőtt nem találkoztunk sokat velük. Palint pedig felkértem, hogy szerepeljen a How to Irritate People-ben (Hogyan bosszantsuk az embereket), egy Frost által készített különkiadásban.

Mike-kal remekül kijöttünk egymással. A jelenetek többségét Grahammel írtuk, néhányat pedig Connie-val. Például az előkelő párról, akik nem tudják kimondani, hogy „szeretlek”, csak azt mondják, „valaki szeret valakit”.

Nem élveztem a munkát, a felvétel egy rémálom volt. Minden rosszul sült el. Emlékszem, elkezdtük az egyik jelenetet, aztán újra kellett világítani. Leálltunk a jelenet közepén, újrakezdtük, aztán megint leálltunk, és újravilágítottuk. A közönség pedig olyan sokáig volt ott, hogy a felvétel közepe táján kezdtek elszivárogni, hogy elérjék a buszukat. Emlékszem, a kamera előtt álltam, épp felolvastam valamit, és arra gondoltam, hogy azt hiszem, soha életemben nem akarom ezt megismételni. Szörnyű élmény volt! Talán ez is segített lemondani a színészetről.

Dinnyével?

Eric Idle, aki szintén Cambridge-be járt (és a Footlights elnökeként elsőként engedte meg, hogy nők is teljes jogú tagok legyenek), fellépett az Oh! What a Lovely War-ban (Ó, de bájos háború), közreműködött az I’m Sorry, I’ll Read That Again-ben és a Frost Report-ban, és segített létrehozni (Palinnel és Jonesszal) A hiba nem az ön készülékében van-t és a We Have Ways of Making You Laugh-t (Megvannak a módszereink, hogy megnevettessük).

Mennyire jól ismerte a többi Pythont, mielőtt létrejött a csoport?

Eric Idle: Egyáltalán nem voltunk idegenek egymásnak. Cleese-zel 1963 februárjában ismerkedtem meg Cambridge-ben; Jonesyval Edinburghban 1963-ban; Palinnel Edinburghban 1964-ben; Chapmannel szintén Cambridge-ben, 1963 nyarán. Mind dolgoztunk már együtt íróként és színészként is. Talán Jonesszal és Palinnel álltunk a legközelebb egymáshoz, hiszen együtt írtuk meg A hiba nem az ön készülékében van két évadát, de írtam hat epizódot egy szitkomhoz Grahammel, és mindannyian együtt dolgoztunk a Frost Report-ban. Tehát egyáltalán nem voltunk újak egymásnak, sőt nagyon is ismerősek; ami újdonság volt, hogy szabadon eldönthettük, mit akarunk csinálni.

Fitogtattuk az erőnket?

A Python magányos amerikaija – Minnesota szülötte és Los Angeles „terméke” –, Terry Gilliam a hatvanas években hagyta ott szülőhazáját. Horace Greeley tanácsának{9} pont az ellenkezőjét tette: keletre ment, először New Yorkba, majd Londonba. Illusztrátorként és tervezőként dolgozott különböző magazinokba. A legemlékezetesebb a Help! volt, amelyet a Mad Magazine létrehozója, Harvey Kurtzman adott ki.

Terry Gilliam: Gyerekkoromban állandóan rajzoltam. Karikatúrákat csináltam, mert azok a legszórakoztatóbbak. Könnyebb lenyűgözni az embereket, ha valami vicceset rajzolsz, és azt hiszem, ez egyfajta útlevél volt számomra életem korai szakaszában. Az egyetlen művészeti képzés, amiben részt vettem, az egyetemen volt, ahol államtudományból diplomáztam. Több művészeti kurzuson is részt vettem: rajzórákon, szobrászaton. Olajfestészetet sose tanultam, semmi hasonló művészeti formát, és mindig kritizáltak, amiért állandóan karikatúrákat készítettem komolyabb képek helyett.

A képzésem elég felületes volt, és utólag tanultam meg sok mindent a művészetről. Az egyetemen nem hallgattam például művészettörténeti előadásokat. Nem szerettem a tanárt, és nagyon unalmas előadásokat tartott, úgyhogy elég felületes volt a tudásom. De állandóan nyitva tartottam a szemem, és ami tetszett, az mindig hatással volt rám.

Miután meglett a kis Bolex kamerám, minden szombaton kimentünk egy háromperces tekerccsel, és rögtönöztünk egy filmet, ha az időjárás megengedte. Emlékszem, hogy animációt is csináltunk így; körbejártuk a szemeteskukákat, összegyűjtöttünk régi filmdarabokat, és karcoltunk rájuk, minden kockára, mintha animációs film lenne; szánalmas volt! De mindezek alatt tanultam is valamit. Dühöt, azt hiszem. Megutáltam a társadalmat, a vagyont, a hatalommal rendelkező embereket, akiket sose fogok tudni legyőzni!

Körülbelül másfél évet töltöttem Los Angelesben, a reklámiparban. Az illusztrátori tevékenységem egyre kevésbé volt kifizetődő, és Joel Stiegel (manapság híres tévékritikus) régi barátom volt. Igazság szerint az első karikatúrám, amit kiadtak, az ő ötletéből született. Egy reklámügynökségnél dolgozott, és engem is felvetetett, mert hosszú hajam volt – az ügynökségnek szüksége volt egy hosszú hajú srácra –, úgyhogy művészeti vezető és reklámszövegíró lettem. Az utolsó megbízás, amit megcsináltunk ott Joellel, a Universal Pictures reklámjai voltak, és gyűlöltük azt a munkát. Richard Widmark forgatott egy Madigan című filmet, és ilyeneket küldtünk vissza a Universalnak: „Egykor boldog volt, de most MADIGAN!”

Cleese: Terry Gilliamet valamennyire ismertem New Yorkból.{10} A semmiből tűnt fel Angliában – 1966 lehetett –, és emlékszem, együtt ebédeltünk, amikor a Végre itt az 1948-as show-t forgattam. Bemutattam néhány embernek, köztük Humphrey Barclaynek, aki A hiba nem az ön készülékében van-t gyártotta. Humphrey alkalmazta a London Weekend Televisionnél a We Have Ways of Making You Laugh című műsorban. Terry kis skicceket csinált, karikatúrát a műsorban megjelenő vendégekről.

Hogyan kezdett animációkat csinálni Angliában?

Gilliam: Óriási mázlim volt. Amikor Londonban voltam, még mindig nyavalyás karikatúrákat és képregényeket rajzolgattam. Egy tévéműsorban karikatúrát rajzoltam a vendégekről, és volt valami anyaguk, amit nem tudtak, hogy mutassanak be. Eszembe jutott, hogy évekkel korábban, valakinek a lakásán láttam egy lepedőre vetítve egy Stan Vanderbeek-rajzfilmet. Először láttam kivágott animációt, Richard Nixont ábrázolta, egy lábbal a szájában, amint próbálja kivenni{11}. Szerintem borzasztóan vicces volt. Úgyhogy azt mondtam a tévében: „Miért nem csinálunk egy animációs filmet?”. És megengedték. Úgyhogy egyik napról a másikra animátor lettem.

Két hetem volt rá, és négyszáz fontom. Akkoriban kizárólag kivágott figurákkal tudtam megcsinálni. Mindenfélét ökörködtem ezekkel a kivágásokkal, és még senki nem látott hasonlót a brit tévében. Azonnal siker lett; egy héten belül elárasztottak mindenféle ajánlatokkal. Ez az ereje, ha az ember a közönség elé kerül, és több millió ember látja a dolgait.

Születés

BÍZZA CSAK RÁNK, ÉSZRE SE VESZ SEMMIT

Hogyan gyűjtötték össze a Pythonokat?

Barry Took, a BBC és az Independent Television producere: Marty Feldman és én egy indiai étteremben ültünk. Ő a Frost Report-ban dolgozott John Cleese-zel és Graham Chapmannel, és én pedig a Thames Televisionnél Michael Palinnel és Terry Jonesszal, és azt mondtam: „Összerakom a két oxfordi srácomat a te két cambridge-i srácoddal”. Viccnek indult – hahaha –, de hazamentem, és azt gondoltam, hogy hé, ez nem is rossz ötlet.

Elmondtam Michael Palinnek, aki azt mondta, jó, neki tetszik, de ha tényleg összejön, szeretné hozni Gilliamet és Eric Idle-t, mert együtt dolgoztak a Thamesnél A hiba nem az ön készülékében van című gyerekműsorban. Aztán elmondtam Cleese-nek és Graham Chapmannek, összejöttünk, megbeszéltük, és elmentem a BBC-hez.

Cleese: Szóval az történt – és biztos vagyok benne, hogy én többé-kevésbé jól emlékszem –, hogy miután Grahammel minden csütörtökön jókat röhögtünk A hiba nem az ön készülékében van alatt, azt mondtuk, „klassz lenne csinálni valamit ezekkel a srácokkal”, mert ők voltak akkoriban a legviccesebbek. Connie már másfél éve Angliában volt, kezdte kiismerni magát, úgyhogy nem volt lelkiismeret-furdalásom, amiért eljártam a stúdióba próbálni. Felhívtuk őket – én hívtam fel őket, mert ha azt mondom, „Graham és én” felhívtuk őket, azt mindig úgy kell érteni, hogy én hívtam fel őket. Graham nem foglalkozott ilyesmivel, csak ült, és szívta a pipáját. Szóval én javasoltam nekik, de ők egy kicsit óvatosak voltak. Nem mondták, hogy „milyen csodálatos ötlet”.

Később elmondták, hogy kaptak egy ajánlatot a Thames Televisiontől, és gondolkoztak, hogyan tovább. Aztán körülbelül két héttel később visszahívtak, és azt mondták, hogy „oké, végiggondoltuk, és tetszik az ötlet”.

Marty Feldman szerzőtársa volt Barry Took, több száz nagyszerű rádióműsort írtak együtt, amelyek közül a Round the Horne{12} a legismertebb. Grahammal írtunk valamennyi anyagot Martynak akkoriban, amikor nem szerepeltünk, ezért kicsit ismertem Barryt, és mindig is kedveltem. Azt is tudtam, hogy valamiféle humortanácsadó a BBC-nél. Azt mondtam Barrynek: „Figyelj, beszéltünk A hiba nem az ön készülékében van készítőivel, és csinálnánk valamit”. Amire hiányos emlékeim szerint Barry olyasmit válaszolt, hogy „szólok valakinek”.

Palin: Emlékszem, hogy John felhívott, és azt mondta, látta a Complete and Utter History of Britain-t, amit Terryvel csináltunk, és közölte: „Úgy se lesz belőle több!” – John így értékelte a Complete and Utter History-t, ami részben siker volt (vagy részben bukás, attól függ, honnan nézzük)!

Terry, Eric és én is írtunk a Frost Report-ba, de én színészként is dolgoztam Johnnal és Grahammel egy How to Irritate People című izében, amit 1968-ban csináltunk. Azt hiszem, ez volt az első alkalom, hogy hosszabb jelenetekben szerepeltem Johnnal közösen. 1968-ban John már valóságos sztárnak számított a tévés humor világában a Frost Report és a Végre itt az 1948-as show miatt, és nagyon hízelgett, hogy felkért a műsorába, mert John volt mindenki közt a legjobb. Számomra messze ő volt a legérdekesebb, a leghatásosabb televíziós humorista-előadó. Azt hiszem, ez a munka ébresztett rá minket, hogy szeretünk együtt dolgozni, hasonló a humorérzékünk, de a humoros színjátszásról is hasonló a felfogásunk: realistán játszani viccesebb, mint túl nyilvánvalóan. Úgyhogy ez nagyon összekovácsolt minket Johnnal. Nem hinném, hogy John dolgozott volna korábban Terry Jonesszal, de természetesen ismerte Terry Gilliamet, akivel együtt dolgozott egy magazinnál Amerikában.

Szóval jött az a telefonhívás, és azt hiszem, ’69 eleje lehetett. John azt mondja, miért nem csinálunk valamit közösen. Szerintem nemcsak azért, mert a Complete and Utter History véget ért, hanem mert szerintem John nem akart több Végre itt az 1948-as show-t csinálni. Úgy gondolom, valamiért megunta. Marty Feldman nagy sztár lett, és John szerintem úgy képzelte a jövőjét, hogy az az írói stílus, amit én csináltam Terry Jonesszal, kompatibilis lehet az ő és Graham stílusával.

Took: Addigra a BBC Szórakoztató Műsorok Osztályának a tanácsadója lettem, úgynevezett „névleges bérrel”, ami azt jelentette, hogy nem fizettek semmit, de lophattam; nem loptam, mert nem vagyok olyan, de nagyon szerettem volna összerakni néhány műsort. Elég nagy volt a pangás, mert David Frost mást csinált, Marty Feldman sorozata véget ért, és volt egy műsoruk Broaden Your Mind (Tárd ki az elméd) címen Tim Brooke-Taylorral és Graeme Gardennel, ami nem ment túl jól.

Láttam az ausztrál Barry Humphriest egy önálló estjén, és azt gondoltam, jó lenne tévébe, és kitaláltam, hogy összeeresztem egy show-ban Cleese-t, Chapmant, Palint és Jonest. Szóval megérkeztem a BBC-be, és azt mondták: „Barry Humphries egy transzvesztita”. Mondom, „nem az, egy tehetséges, érdekes komikus, sok mindent csinál, Edna Everage csak egy a sok tréfája közül”.{13} Azóta összenőtt vele, de akkoriban még volt sok más karaktere is. Még azt is mondták: „Ó, ez a Palin és Jones túl drága”. Mondom: „Meg kell csinálnotok. Muszáj! Különben minek alkalmaztatok? Azt mondtátok, gyere, hozz új ötleteket, amikor pedig hozok, azt mondjátok, nem fog menni, túl drága”.

Azt mondtam magamnak: ezekkel nem finomkodhatsz, menj a torkuknak, mondd meg: „Muszáj megcsinálnotok!”. Az akkori főnököm, egy Michael Mills nevű excentrikus ember azt felelte, hogy „olyan vagy, mint egy nyavalyás Barry von Richthofen és az ő Repülő Cirkusza. Irtó arrogáns vagy! Took feltesz egy kérdést, de közben rájövök, hogy valójában parancsot ad!”

Úgyhogy kezdetben Baron Von Took repülő cirkusza-ként emlegettük. Azután A repülő cirkusz-ra rövidült, majd végül A cirkusz lett. Az összes belső memón az állt: „A cirkusz”, úgy mint „Volna szíves lefoglalni az alábbi személyeket a következő árakon bla-bla-bla.” Hiába hivatkoznak többen is arra, hogy ők találták ki a nevet, valahol van egy másolatom arról a memóról, ami megelőzött mindenkit. Erre nagyon féltékeny vagyok – nem mintha érdekelne, de akkor is én találtam ki!

Palin: Miután eldöntöttük, hogy csinálunk valamit közösen, nem sokkal később John és Graham elmentek befejezni valami filmet, amit Carlo Pontival csináltak, vagy valaki hasonlóval, azután pedig vakációra mentek Ibizára. Így ott hagyták Terryt, engem és Terry Gilliamet, hogy kitaláljuk a show formáját. Ez ’69 májusában vagy júniusában lehetett. Amikor visszajöttek, nekikezdtünk az írásnak.

Idle: Emlékszem, ültünk a füvön valamelyik londoni parkban, és vidáman beszélgettünk arról, hogy mit csináljunk. Mike, én, Terry G. és Terry J. már kaptunk egy ajánlatot az ITV-től, hogy csináljuk meg A hiba nem az ön készülékében van felnőtt változatát, de leghamarabb egy év múlva. John és Graham viszont olyan ajánlatot hozott, hogy ősszel kezdhetünk. John nagyon akarta Mike-ot, ő pedig a miénk volt. John nem igazán akart önálló műsort csinálni, mint ahogy a BBC ajánlotta neki, ezért hozzánk fordult. Úgy döntöttünk, vegyítjük a két műsort: a Végre itt az 1948-as show-t és A hiba nem az ön készülékében van-t.

Mike azt monda, Cleese-t érdekli. Valahol egy parkban találkoztunk vele és Grahammel, és azt mondtuk, csináljuk! Elmentünk a BBC-be, ahol azt mondták, „Tessék, tizenhárom epizód, szeptemberben sugározzuk”, és ennyi volt.

Egyáltalán nem úgy ment, mint az amerikai tévében! Nem kellett olyan hülyeségekkel foglalkoznunk, mint hogy hogyan adjuk el a műsort. Nem volt összetett produceri rendszer. Csak adtak nekünk tizenhárom adást, és azt mondták, „csináljátok”. A producerek csak mindent elrontanak, és megölik az eredetiséget – ez a dolguk.

Cleese: A legnagyobb gondunk a műsorral az volt, hogy jó címet találjunk neki. Megírtuk az első adást, és nem tudtuk, hogyan hívjuk. Tele voltunk hangzatos címekkel: Egy ló, egy kanál és egy lavór, ami nagyon tetszett nekem; Bunn Wackett Buzzard Stubble és Boot; Bagolynyújtó idő, A békaemelő pillanat. Igazából a BBC kezdte Repülő cirkusz-nak nevezni. Elkezdték ráírni a beosztásokra tintával, ezért kérték: „Nem hívnátok Repülő cirkusz-nak? Mert különben új beosztásokat kell írnunk”.

Aztán nem tudtuk eldönteni, hogy kinek a cirkusza legyen. Gondoltuk, legyen Gwen Dibley repülő cirkusza, ezt a nevet Michael egy újságból szedte. Aztán mégis ejtettük Gwen Dibleyt, nem tudom, miért – most híres lehetne, tudja? De valaki előállt a Monty Python névvel, és beleszerettünk, nem tudom megmagyarázni, miért; csak valamiért viccesnek találtuk aznap este!

Took: Leszereltem a BBC-t, amely folyamatosan nyafogott, hogy mennyibe fog kerülni. Azt gondolták, túl sokan vannak, tudták, hogy az animációra sok pénz kell. Azzal is tisztában voltak, hogy a srácoknak nagy képzelőerejük van, rohannak majd külső felvételeket készíteni, bonyolult díszleteket akarnak, meg minden, és tudták, hogy az egész hóbelevanc drága lesz, és tényleg az is volt. „Mekkora a költségvetés a forgatókönyvekre?” – kérdeztem. Azt mondták, ennyi és ennyi, mire én: „Osszátok hatfelé, és adjatok mindegyiküknek egyhatodot. Na és mennyi a szereplők díja? Csináljátok ugyanezt. Semmivel nem fog többe kerülni.”

„Nem lehet, mert John Cleese-nek több jár, mint Michael Palinnek.”

„Az lényegtelen; ha meg akarják csinálni, megcsinálják.”

Körülbelül tíz évvel idősebb voltam a Pythonoknál, és úgy néztek rám, mint olyan emberre, aki már sokat letett az asztalra, és nagyon kedveltek. Tudtam tárgyilagos lenni. Tartottunk ilyen megbeszéléseket az otthonomban, a dolgozószobában. Bejöttek, teáztak, sütiztek, ötleteket cseréltek, vitatkoztak, megbeszélték, megegyeztek, aztán hazamentek. Egy órával később beindultak a telefonok: „Hiba belevágnom, nem hozok rossz döntést?” Én mindegyiküknek azt mondtam, aki megkérdezett: „Nos, ha siker lesz, nem árthat a karrierednek. Ha pedig megbukik, akkor olyan gyorsan leveszik a műsorról, hogy hat hónap múlva már senki nem fog emlékezni rá.”

Hittek benne, hogy képesek egyedül elvinni a műsort?

Took: Nos, igen, szabad kezet kaptak. Azt mondta nekik a BBC, „Igen, azt csináltok, amit akartok, a józan ész határain belül, amíg nem ütközik a törvénybe”. Én harcoltam ki ezt a nyilatkozatot a BBC-től a csapatnak, hogy ne érezzék fenyegetve magukat. Nekem ennyi volt a szerepem, aztán félreálltam.

Csodálatos dolog látni, ahogy igazi tehetségek maximálisan kihasználhatják az adottságaikat. Ha nekem is szerepem lehetett az útjuk kikövezésében, csak még jobban örülök. Azt hiszem, emlékeztem a saját küszködéseimre, és hogy az embernek mekkora szüksége van pártfogókra és olyanokra, akik átsegítik a kezdeti nehézségeken.

Az egyetlen nyílt kritikát a Szórakoztató Műsorok Osztályának akkori vezetőjétől kaptam, egy Tom Sloane nevű pasastól, aki egy nap bejött az irodámba, és azt mondta, „Ne haragudj, Barry, megnéztem a Python ismétlését. Muszáj John Cleese-nek azt mondania, hogy »rohadék«, kétszer is?” Mire azt feleltem, „Igen, ha akarja”. Mire ő: „Jó, csak megkérdeztem! Nem akarom…” Becsukta az ajtót, és elment. És ennyi volt!

Kicsit féltek tőlem, és egy kicsit féltek tőlük, mert mint idővel kiderült, nagyon energikus volt a csapat.

Tudta a BBC, hogy mit kap a Pythonokkal?

Palin: Azt hiszem, olyasvalami, mint a Dad’s Army{14} (Apa hadserege) jobban a kedvükre való volt, mint a Python, mert nem tudtuk megmondani, mit akarunk csinálni – mi magunk se tudtuk. Barry Took nagy szerepet vállalt abban, hogy bemutasson minket mint csoportot a BBC-nek. Barryt akkoriban nagyon izgatta, hogy a brit humort Amerikába vigye, azt hiszem, azért, mert a Laugh-In (Nevetés, amerikai szkeccskomédia-sorozat) akkoriban jött Angliába, és nagy sikert aratott a BBC2-n. Barry ismerte George Schlatert, a Laugh-In executive producerét. Olyan humoros műsorokat akartak gyártani nálunk, amelyek hatásosak lehetnek Amerikában. Ami vicces, mert azt mondták: „Ezt egyáltalán nem tudjuk bemutatni” (legalábbis az első években). A BBC pedig nem kötelezte el magát a Python mellett olyan értelemben, hogy „szükségünk van egy efféle műsorra”. Nagyon sok műsort készítettek akkoriban a Szórakoztató Műsorok Osztályán.

Ezért Barrynek úgy kellett bemutatnia minket, mint rendes, felelősségteljes fiatalembereket, akik meg tudják csinálni ezt a fajta új műsort, amit el se tudunk igazán mondani, de nagyon újszerű lesz.

A BBC-nek azért volt mibe kapaszkodnia: John nagy név volt a szemükben, a hatvanas évek egyik nagy felfedezettje, úgyhogy ha John akart valamit, arra odafigyeltek. Velünk többiekkel nem nagyon törődtek szerintem; mi csak tollforgató napszámosok voltunk. A legtöbb műsorunkat független társaságoknak csináltuk: