Javított újrakiadás

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Vi Keeland: Egomaniac, 2016

A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

Órákon át kívánlak, 2018 • A beosztott, 2018

Egomániás, 2019 • Csak szex, 2019 • A megbízó, 2019

A vetélytárs, 2020 • Fiatal szerető, 2020 • A viszony, 2020

Vonzó hagyaték, 2021 • Hívatlan vendég, 2021 • Nagy játékos, 2021

Tiltott gyümölcs (Rivaldafény-sorozat 1.), 2021

Szerelmi háromszög (Rivaldafény-sorozat 2.), 2022

Kockázatos kaland, 2022 • Érzéki játék, 2022

A kemény főnök, 2023 • Nico, a harcos (Keményfiúk 1.), 2023

Vince, a bajnok (Keményfiúk 2.), 2023 • Jax, a csábító (Keményfiúk 3.), 2023

A játszma, 2024 • Az utazó, 2024

Fordította

SERES NOÉMI

Copyright © Vi Keeland, 2016

Hungarian translation © Seres Noémi, 2019

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó, 2024

Minden jog fenntartva!

Borítófotó © Fred Goudon

Modell: Clement Becq

Borítóterv: Sommer Stein, Pear Creative,
Fehér Zsanett, Faniszló Ádám

Szerkesztette: Bardi Erzsébet, Fodor Zsuzsa

Korrektúra: Drabon Zoltán, Csémi Judit

Tördelés: Dubecz Adrienn

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2024

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 30 487 3552

admin@alomgyar.hu

www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-5709-55-7

Van, hogy akkor ütközünk bele abba, amit keresünk, amikor már nem kutatunk utána.

Ismeretlen

Első fejezet

DREW

Utálom a szilvesztert.

Két óra a forgalomban, nehogy egyszerű legyen a tizennégy kilométeres út a LaGuardiától hazáig. Este tíz óra volt. Miért nem valamelyik buliban szórakoztak ezek az emberek mostanra? Akármennyi feszültség is oldódott fel bennem a kéthetes hawaii tartózkodásom alatt, máris visszatért és tobzódni kezdett odabent, ahogy az autó a városban araszolt velem.

Próbáltam nem gondolni a rám váró munkára, az emberek gondjainak végeláthatatlan sorára, amihez hozzájöttek a saját problémáim is.

A feleségem megcsalt.

A férjem megcsalt.

Teljes jogú szülői felügyeleti jogot akarok.

Nem lehet az övé a Vailben lévő ház.

Csak a pénzemet akarja.

Már három éve nem szopott le. Ide figyelj, seggfej, ötvenéves vagy, kopasz, nagyképű, és úgy nézel ki, akár egy tojás. Ő pedig huszonhárom, szexi, a melle olyan ruganyos, hogy majd az állát verdesi. Rendbe akarod hozni a házasságodat? Akkor egy zsák pénzzel menj haza, ropogós bankókkal, és mondd meg neki, hogy térdeljen le. Neked meglesz a szopás, ő meg költekezhet. Ne tegyünk már úgy, mintha többről szólna ez, mint amiről valójában. Nem tetszik ez a megoldás? Nos, ellentétben a hamarosan exfeleségeddel, én csekket is elfogadok. Állítsd csak ki a nevemre: Drew M. Jagger ügyvéd.

Megvakartam a tarkómat, kezdtem klausztrofóbiás tüneteket produkálni az Uber hátsó ülésén, úgyhogy kibámultam az ablakon. Egy idős, járókeretes hölgy haladt el mellettünk.

– Itt kiszállok – közöltem a sofőrrel.

– De hát csomagja is van.

Már nyitottam is az ajtót.

– Nyissa ki a csomagtartót! Így úgysem jutunk sehová.

A dugó teljesen beállt, és alig pár háznyira voltunk a lakásomtól. Kapott a sofőr egy százdolláros jattot, kivettem a bőröndömet a csomagtartóból, és mélyen beszippantottam az éjszakai manhattani levegőt.

Épp annyira szerettem ezt a várost, mint amennyire utáltam.

A Park Avenue 575. egy háború előtt felújított épület volt a Hatvanharmadik utca délkeleti sarkán – egy olyan épület, ami alapján az emberek már előre tudni véltek bizonyos dolgokat rólad. Főleg, ha valaki az én vezetéknevemmel már azelőtt itt lakott, mielőtt az épületben a lakások ára elkezdett volna felszaladni. Ezért is maradhatott az irodám a földszinten, miközben a többi bérlőt már évekkel ezelőtt kidobták. A lakásom meg a legfelső emeleten volt.

– Üdv itthon, Mr. Jagger! – üdvözölt az egyenruhát viselő portás, és kinyitotta előttem a lépcsőház ajtaját.

– Köszönöm, Ed. Lemaradtam valamiről, amíg nem voltam itthon?

– Minden a régi. Azért ránéztem tegnap a munkálatokra. Jól néz ki.

– A Hatvanharmadik utca felőli bejáratot használják, ahogy megbeszéltem velük?

– Igen – bólintott Ed. – Alig hallottam őket az utóbbi néhány napban.

Letettem a bőröndömet a lakásomban, majd lifttel visszamentem a földszintre, hogy mindent ellenőrizzek. Az utóbbi két hétben, amíg én Honolulun csavarogtam, az irodám teljes felújításon ment keresztül. A magas plafonon lévő repedéseket kellett eltüntetniük és kifesteniük, valamint a régi, kopott parketta helyett új padlót kértem tőlük.

Vastag műanyagba csomagoltan találtam az összes ajtófélfát, amikor beléptem a lakásba. Azt a kevéske bútort pedig, amit nem tettem be a tárolóba, még mindig ponyva fedte. A fenébe! Még nincsenek készen. A kivitelező biztosított afelől, hogy mire visszaérek, befejezik a munkát. Tehát jogosan voltam szkeptikus.

Felkapcsoltam a lámpát, és boldog voltam, hogy legalább az előtér elkészült. A változatosság kedvéért végre egy olyan szilveszter, amikor nincsenek szörnyű meglepetések.

Gyorsan körbenéztem, és elégedetten nyugtáztam, hogy minden rendben. Már éppen menni készültem, amikor a folyosó végén lévő egyik szobából fényt láttam kiszűrődni.

Gyanútlanul elindultam, hogy lekapcsoljam a lámpát.

A száznyolcvanöt centi magasságommal és a kilencvenhárom kilómmal benyitottam. Talán kicsit naiv voltam, de egyáltalán nem feltételeztem, hogy bárkit is találok odabent. Tévedtem: ott volt valaki, és úgy megijesztett, majd kiugrott a szívem a helyéből.

A nő sikított.

Hátráltam egy lépést az ajtó felé.

Felugrott egy székre, majd a mobiljával hadonászva üvöltötte:

– Hívom a rendőrséget! – Az ujjai mintha a kilences számot érintették volna, aztán az egyest, és végül megállt, az utolsó szám felett tartva az ujját. – Ki innen! Különben hívom a 911-et!

Ki is csavarhattam volna a telefont a kezéből, mielőtt még lenyomja az utolsó számjegyet, de annyira ijedtnek látszott, hogy inkább még egy lépést hátráltam, és megadón felemeltem a kezemet.

– Nem akarom bántani. – A legmegnyugtatóbb hangomat vettem elő. – Nem kell hívnia a rendőrséget. Ez az én irodám.

– Teljesen hülyének néz? Hiszen maga tört be az én irodámba.

– A maga irodájába? Szerintem rossz felé fordult az Őrült és a Dilis sarkán.

Megbillent a szék tetején, mindkét karjára szüksége volt, hogy megtartsa az egyensúlyát, és aztán… a szoknyája lecsúszott a bokájáig.

– Ki innen! – kiáltotta újra, és felráncigálta a szoknyáját a derekáig, majd hátat fordított nekem.

– Esetleg valamilyen gyógyszer hatása alatt áll, hölgyem?

– Gyógyszer? Maga viccel?

– Tudja mit? – A telefonja felé mutattam, amit még mindig a kezében szorongatott. – Miért nem nyomja meg az utolsó számjegyet is, és hívja ki a rendőröket? Ők legalább visszaviszik a diliházba, ahonnan elszökött.

Kikerekedett a szeme.

Ami azt illeti – bolond létére –, elég csinosan festett. Tűzvörös haja a feje tetejére volt halmozva, illett a harcias természetéhez. Bár a szikrákat szóró kék szempárból ítélve jobb, hogy ezt inkább nem közöltem vele.

Megnyomta az utolsó egyest, és jelentette, hogy valaki behatolt az irodájába.

– Rablást szeretnék bejelenteni.

– Rablást? – Felhúztam a szemöldökömet és körbenéztem. Egy szétnyitható szék és egy fémasztal képezték a berendezést az egész helyiségben. – És mit is akarok ellopni pontosan? A lehengerlő személyiségét?

Korrigálta a panaszát a rendőrség felé.

– Azaz betörést. Park Avenue 575. – Egy pillanatra elhallgatott. – Nem, szerintem nincs nála fegyver. De nagydarab. Nagyon nagydarab. Legalább száznyolcvan centi. Vagy talán még több.

Elmosolyodtam.

– Ne felejtse el közölni, hogy erős is vagyok. Szeretné, hogy megfeszítsem az izmaimat? És talán azt is közölnie kéne velük, hogy zöld szemem van. Nehogy összetévesszenek a többi nagydarab sráccal, akik az irodámban lófrálnak.

Miután letette, továbbra is a szék tetején maradt és szemmel tartott.

– Esetleg egeret is látott? – kérdeztem.

– Egeret?

– Hiszen egy szék tetején áll.

– Csak nem viccesnek találja?

– Nos, elég különös. Fogalmam sincs, miért csinálja ezt. Tulajdonképpen inkább bosszantania kéne, hogy két hét nyaralás után hazajövök, és itt találok egy önkényes irodafoglalót.

– Irodafoglalót? Nem vagyok irodafoglaló. Ez az én irodám. Egy hete költöztem be.

Ismét megbillent a szék tetején.

– Miért nem jön le? Le fog esni, és megüti magát.

– Honnan tudhatom, hogy nem fog bántani, ha lemegyek?

A fejemet csóváltam, és próbáltam visszafogni a nevetésemet.

– Kiscsillag, nézze már meg, hogy én mekkora vagyok és maga mekkora. Azzal, hogy odafönt álldogál egy széken, semmivel sem ér többet. Ha bántani akartam volna, akkor már rég megtettem volna.

– Figyelmeztetem, hetente kétszer járok krav maga önvédelmi edzésre.

– Kétszer egy héten? Komolyan? Köszönöm a figyelmeztetést.

– Kár csúfolódnia. Még az is lehet, hogy kárt tudnék tenni önben. Tudja, ami a betolakodókat illeti, ön a bunkó fajtából való.

– Jöjjön le!

Miután egy egész percig bámult rám, lemászott a székről.

– Látja? Ugyanolyan biztonságban van a földön, mint a széken volt.

– Mit akar itt?

– Nem is hívta a rendőrséget, ugye? Már majdnem sikerült becsapnia.

– Nem. De még megtehetem.

– És ugyan miért tenné? Hogy letartóztassák, amiért betört ide?

Az asztalra mutatott. Eddig észre sem vettem, hogy papírok borítják, mint az egész helyiséget.

– Mondtam már. Ez az én irodám. Ma későig dolgozom, mert a mesterek olyan hangosak voltak, hogy képtelen voltam végezni azzal, amivel kellett volna. De hiszen miért is akarna bárki dolgozni fél tizenegykor szilveszter éjszakáján?

A mesterek? Az én mestereim? Valami nagyon nem tetszett.

– Itt volt ma a mesterekkel?

– Igen.

Megvakartam az államat. Nem tudtam, higgyek-e neki.

– Mi a főnökük neve?

– Tommy.

A fenébe! Igazat mondott. Vagy legalább egy része az lehet annak, amit mond.

– Azt mondta, hogy egy héttel ezelőtt költözött be ide?

– Így van.

– És egészen pontosan kitől bérli a helyiséget?

– John Cougartól.

– John Cougartól? – húztam fel a szemöldököm. – Véletlenül nem Mellencamp volt a harmadik neve?

– Honnan kéne tudnom?

Ez nem hangzott jól.

– És fizetett is ennek a John Cougarnak?

– Hát persze. Hiszen csak így lehet irodát bérelni. Két hónapnyi kauciót, valamint az első és utolsó havi bérleti díjat.

Lehunytam a szemem, és megráztam a fejem.

– A fenébe!

– Mi van?

– Magát átverték. És mennyibe került mindez? Két hónapnyi kaució és az első meg az utolsó havi bérleti díj? Tehát négy hónap összesen?

– Tízezer dollár.

– Mondja, hogy nem készpénzben fizetett.

Végre leesett neki valami, a színek kezdtek kiszaladni az arcából.

– Azt mondta, hogy a bank már zárva van, és addig nem tudná odaadni a kulcsokat, amíg a csekket nem ellenőriztette. Azt mondta, ha készpénzben fizetek, akkor rögtön beköltözhetek.

– Akkor hát negyvenezer dollárt fizetett ki készpénzben John Cougarnak?

– Nem!

– Hála istennek!

– Tízezret fizettem neki készpénzben.

– Azt hittem, azt mondta, hogy négy hónapot fizetett ki.

– Igen. Egy hónap huszonötezer dollár volt.

Ez mindent megmagyarázott. Az összes baromság közül, amit eddig hallottam, úgy gondolom, hogy kettőezer-ötszázért kivenni egy irodát a Park Avenue-n, viszi a prímet. Kitört belőlem a nevetés.

– Mi ennyire vicces?

– Nem New York-i, ugye?

– Nem. Oklahomából költöztem ide nemrég. De mi köze ennek bármihez is?

Egy lépést tettem felé.

– Sajnálom, hogy ki kell ábrándítanom, Oklahoma, de magát kifosztották. Ez az én irodám. Már három éve az. Előtte pedig az apámé volt harminc éven keresztül. Az utóbbi két hétben nyaraltam, és amíg nem voltam itt, átalakíttattam az irodámat. Mindeközben valaki, akit egy énekes után neveztek el, készpénzt csalt ki magától, hogy egy olyan iroda bérleti díját fizettesse ki magával, amit nem volt joga bérbe adni. A portás neve Ed. Sétáljon át a főépületbe, és ő minden egyes szavamat igazolni fogja.

– Ez nem lehet!

– Mire használja az irodát?

– Pszichológus vagyok.

Kezet nyújtottam.

– Én pedig ügyvéd. Megnézhetném a szerződését?

Eltátotta a száját.

– Még nem kaptam meg. A fickó azt mondta, hogy a tulaj Brazíliában nyaral, de nyugodtan költözzek be, majd ha hazajön, átadja neki a bérleti díjat, neki pedig az első dolga az lesz, hogy elhozza a szerződést aláírásra.

– Magát becsapták.

– De hát kifizettem tízezer dollárt!

– Ami figyelmeztető jel kellett volna hogy legyen. A Park Avenue-n havi kétezer-ötszáz dollárért biztosan nem tud irodát bérelni. Nem találta furcsának, hogy szinte ingyen odaadják magának ezt a helyet?

– Azt hittem, hogy csupán jó alkut kötöttem.

A fejemet ráztam.

– Az bizonyos, hogy sikerült alkut kötnie. Egy egészen komisz alkut.

A szája elé tette a kezét.

– Azt hiszem, mindjárt rosszul leszek.

Második fejezet

EMERIE

Komplett idiótának éreztem magam.

Halk kopogást hallottam a fürdőszoba ajtaján.

– Minden rendben?

– Igen, jól vagyok. – Egy ostoba, naiv, zavart elméjű barom vagyok, de egyébként minden oké.

Megmostam az arcomat és a tükörbe bámultam. Mi a fenét fogok most csinálni? Végre bevezették a héten a telefont, és az irodaszereimet is kihozták. A gyönyörű irodaszereimet. Rajtuk a helyes kis logóm és az új Park Avenue-i címem. Ah! Újabb kétszázötven dolláros pénzkidobás. Lehorgasztottam a fejemet és a mosdókagylót bámultam. Képtelen voltam a fancsali képemet nézni a tükörben.

Végül úgy döntöttem, ideje visszamenni. A hely jogos bérlője a falnak támaszkodott, és rám várt. És persze még jóképű is. Ez az én formám! Nincs akkora szerencsém, hogy egy csúnya férfi előtt alázzam meg magam. Nem, határozottan nincs.

– Biztos, hogy jól van?

Kerültem a tekintetét.

– Nem, de jól leszek. – Tétováztam, mielőtt folytattam. – Azt hiszem, visszamegyek az irodámba…, úgy értem… az ön irodájába…, és összepakolok, ha nem bánja.

– Dehogy. Csinálja csak.

Nem volt túl sok holmim. Ezen a héten hozták volna a bútoraimat. Ahogy az aktákat is a raktárból. Ezeket is le kell mondanom. De hová a fenébe fogom rakni a cuccaimat? A lakásom nem sokkal nagyobb, mint az itteni irattár, ahol nemrég ücsörögtem.

Éppen a végén jártam a pakolásnak, amikor az ajtóban megjelent a bérlő. Megszólaltam, mielőtt még bármit is mondhatott volna.

– Sajnálom, hogy beleestem ebbe a csapdába, és hogy a zsarukkal fenyegettem.

– Arról se feledkezzen meg, hogy a kravmaga-tudásával is halálra ijesztett.

Felnéztem, és láttam, hogy mosolyog. Jó volt ránézni. Túl jó. A helyes arcától csak még idegesebb lettem, jóllehet nem annyira, hogy felpattanjak egy székre és a rendőrséget hívjam. Nem. Ennek a férfinak a mosolya sármos volt, megremegett tőle a térdem. És nem csak a térdem.

– Tényleg krav magázom.

– Ez örvendetes. Meg is ijesztett, amikor beléptem. Le merném fogadni, hogy képes lenne szétrúgni egy kislány fenekét.

Mozdulatlanná dermedtem pakolás közben.

– Egy kislány seggét? Férfi a tanárom.

Összefonta a karját a mellkasán. A széles, izmos mellkasán.

– És mióta vesz órákat?

– Majdnem három hónapja.

– Nem fog legyőzni egy magamfajta méretű férfit három hónapnyi kravmaga-tudással.

Lehet, hogy a kései óra tette, vagy az, hogy rá kellett döbbennem, minden megtakarításom odalett, ráadásul nem volt egy irodám sem, ahol fogadhattam volna a klienseimet, de ekkor elszakadt a cérna. Rátámadtam a szegény, gyanútlan emberre. Szó szerint felugrottam a székre, onnan az asztalra léptem, és rávetettem magam. Rávetettem magam!

Jóllehet váratlanul érte a támadás, de egy szempillantás alatt reagált. Sikerült hatástalanítania, a karomat pedig hátracsavarta.

Feldühített, hogy még akkor sem vett levegőt, amikor megszólalt. Lehelete csiklandozta a nyakamat, miközben lefogott, hangja mély volt és kimért.

– Ez mi volt?

– Csak próbáltam megmutatni, hogy mit tudok.

Éreztem, ahogy megrázkódik mögöttem a teste, bár semmi hangot nem adott ki magából.

– Maga most kinevet engem? Ismét?

Nevetve válaszolt.

– Nem.

– Igenis sok mindent tudok, csak ma este minden összekuszálódott.

Még mindig nem engedett el, hanem előrehajolt, a vállamra tette az állát, és azt mondta:

– Ha már a tudásunkat fitogtatjuk, akkor szívesen mutatok pár fogást.

Felállt a szőr a hátamon, olyan libabőrös lettem.

– Nos… én… én…

Elengedett, de vagy egy percbe telt, mire összeszedtem magam. Ahelyett, hogy a szemébe néztem volna, pirulásomat leplezve továbbra is háttal álltam neki, miközben befejeztem a pakolást, és kihúztam a telefontöltőt a konnektorból.

– Van pár rendelésem, amit a napokban várok, és kedden kötik be a vezetékes telefont – jegyeztem meg csüggedten. – Dupla tarifát fizettem nekik, hogy még ezen a héten kiszállítsák a dolgaimat. Reggel az lesz az első dolgom, hogy mindent lemondok, de ha esetleg valaki mégis idejön, nyugodtan küldje csak el őket.

– Persze.

– Köszönöm! – Felvettem a dobozomat, és ez alkalommal nem volt más választásom, szembefordultam vele.

Megkerülte az asztalt, ami mellett álltam, és kivette a dobozt a kezemből, majd kivezetett a recepcióig. Mindenhol sötét volt, egyedül az irattár világította meg a folyosót annyira, hogy láthassuk egymást. Megálltunk a hátsó bejárat előtt, amit az utóbbi héten használtam. Az jutott eszembe, hogy a hamis ügynök valószínűleg azért akarta, hogy ezt a bejáratot használjam, hogy ne bukjak le túl hamar. Azt is mondta még, hogy a Park Avenue-ról nyíló főbejáraton azért ne közlekedjek, mert nem akarják, hogy a cipőnkkel behordjuk az épületbe az átalakítás miatt keletkezett koszt. Mindent elhittem, amit az a csaló állított!

– Neve is van, Oklahoma? Vagy hívjam csak erőszakos behatolónak?

– Emerie. Emerie Rose.

– Szép név. A Rose vezeték- vagy középső név?

– A vezetéknevem.

A dobozt, amit eddig két kézzel cipelt, a balba tette át, és a jobbjával kezet nyújtott.

– Drew. Drew Michael.

Ráhunyorítottam.

– A Michael vezeték- vagy középső név?

Mosolya bevilágította a félhomályt, amikor kezet fogtam vele. Arcán ugyan nem voltak gödröcskék, de kárpótolt ezért a széles mosolya.

– Középső név. Jagger a vezetéknevem.

– Örülök, hogy találkoztunk, Drew Jagger.

Nem engedte el a kezemet.

– Komolyan? Örül, hogy találkozott velem? Maga sokkal udvariasabb, mint amilyen én tudnék lenni hasonló körülmények között.

– Igaza van. Lehet, hogy észszerűbb lenne azt kívánnom, bárcsak betörő lenne.

– Van autója? Késő van, és elég nehéz ez a doboz.

– Nincs semmi gond. Majd fogok egy taxit.

Bólintott.

– Jobb lesz óvatosnak lennie ki- és beszálláskor. A szoknyája, mintha önálló életet élne.

Ez alkalommal még a sötétség sem tudta elrejteni a pírt, ami megjelent az arcomon.

– Az eddig elszenvedett megaláztatások után ezt nem hagyhatta ki, ugye? Nem tehetett volna úgy, mint aki észre sem vette?

Drew elvigyorodott.

– Lehetetlen úgy tenni, mintha nem vettem volna észre azt a feneket.

Karcsú testalkatom nincs szinkronban a fenekem méretével, ezt jól tudtam.

– Mit jelentsen ez?

– Egy bók volt csupán.

– Á!

– Amúgy miért esett le a szoknyája? Fogyott mostanság?

Ekkor már semmi sem lehetett zavarba ejtőbb, mint amit eddig átéltem, hát elmondtam neki az igazat.

– Egy nagy hamburgert ettem vacsorára, és túl szűknek bizonyult a szoknyám, így kicipzároztam. Az ajtó be volt zárva, nem gondoltam, hogy bárki bejöhet.

– Egy nő, aki hatalmas hamburgereket eszik, így néz ki? Ezt azért ne hozza a többi New York-i nő tudomására! Azonnal feltennék egy Oklahomába tartó buszjáratra. – Rám kacsintott. Ó, istenem, tényleg annyira szánalmas vagyok, hogy ettől a torkomban dobog a szívem?

Kisétáltunk az épületből. Drew megvárta velem a taxit, és tartotta a dobozt, amíg megérkezett. Az ajtóra támaszkodott, miután beszálltam.

– Szilveszter éjszakája mindig szívás. Holnapra majd jobban érzi magát. Miért nem marad ágyban, rendel egy hatalmas hamburgert és pihen egy keveset? Találkozzunk a rendőrségen holnapután. 19-es körzet, a Hatvanhetedik utcán túl. Mondjuk nyolckor? Az új év első napja bolondokháza a rendőrségen, tele van ilyenkor részeg idiótával az előző éjszakáról.

Eddig eszembe sem jutott a rendőrség. Igen, valószínűleg nem ártana feljelentést tennem.

– Nem kell velem jönnie. Már így is eleget raboltam az idejét.

Drew megvonta a vállát.

– Úgyis szükség lesz a vallomásomra, nem mellesleg, ismerek közülük pár srácot. Gyorsabban megy majd így az ügyintézés.

– Rendben.

Kétszer a taxi tetejére koppintott, majd odahajolt a sofőrhöz, hogy váltson vele pár szót.

– Vigyázzon rá, kemény éjszakája volt.

Amikor elindultunk és elvegyültünk a forgalomban, hirtelen minden rám nehezedett, ami az utóbbi két órában történt. Az adrenalinszintem megemelkedett, és olyan volt, mintha szabadesésben zuhantam volna.

Kicsalták tőlem a félretett pénzemet.

Nincs többé irodám.

Minden kliensemnek megadtam már az új címemet.

Lüktetett a fejem.

Hová fogok menni?

Hogyan fogom letenni a kauciót, még ha találok is egy új helyet?

Ismét rám tört a hányinger. Hátrahajtottam a fejem, a bőrülésnek támasztva, becsuktam a szemem, és vettem néhány mély lélegzetet. Furcsamód az első dolog, ami bevillant, az a helyes, sötét hajú férfi volt a telt ajkával, ahogy az irodám ajtajának támaszkodott. Mármint az ő irodája ajtajának. Ahogy őt láttam magam előtt – a lelki hanyatlásom és egy pánikroham közepette –, nem tudtam megállni, hogy mosolyra ne húzódjon a szám.

Harmadik fejezet

DREW

A megbeszéltek alapján, és az órám szerint is, húsz perce vártam rá. Tetszett nekem Emerie, és a szívem egyetlen pontján, ahol még nem kérgesedtem meg teljesen, sajnáltam, hogy így átverték. Na de húsz perc késés?! Hatszázhetvenöt dollárt számláztam ki egy órára, úgyhogy éppen most vesztegettem el 225 dollárt azzal, hogy a rendőrség előtt ácsorogtam. Még egyszer, utoljára felnéztem az épületre, és már ott tartottam, hogy visszaindulok az irodámba, amikor egy színes villanás feltűnt a sarkon.

Zöld. Mindig is imádtam a zöldet. Mit nem lehet szeretni rajta? Zöld színe van a pénznek, a tavaszi rétnek, meg azoknak a békáknak, amiket gyerekként annyira imádtam kergetni. De ma tovább mélyült a zöld iránt érzett szenvedélyem, ahogy megláttam Emerie mellét, ahogy a pulóvere alatt fel-le ugrál. Nagyon jól illett a kerek fenekéhez.

– Sajnálom, hogy késtem. – A kabátja nyitva volt, sápadt arca kipirosodott, ahogy az épület felé sietett. Máshogy nézett ki, mint aznap éjszaka. A hosszú, rézszínű, hullámos haja ki volt engedve, és a napfény aranypettyekkel hintette meg. Lesimította, hogy rendezettebbé tegye, miközben beszélt: – Rossz vonatra szálltam.

– Már épp menni készültem. – Mikor lenéztem az órámra, észrevettem, hogy apró izzadságcseppek fénylettek a dekoltázsán. Megköszörültem a torkomat, és az órámat kocogtattam, jelezve, hogy mennyit vártam. – Harmincöt perc, az annyi lesz, mint háromszázötven dollár.

– Hogy mi?

Megvontam a vállamat, és sztoikus kifejezéssel bámultam rá.

– Egy órára hatszázhetvenöt dollárt szoktam számlázni. Több mint fél órát váratott, úgyhogy az háromszázötven dollár lesz.

– Nem tudok fizetni. Le vagyok égve. Nem emlékszik? – Elkeseredésében feltartotta mindkét kezét. – Kiforgattak mindenemből, amikor ki akartam bérelni a pompás irodáját. Nem hinném, hogy ki kéne fizetnem önnek ezt az összeget csak azért, mert elaludtam.

– Nyugodjon már meg, csak viccelek. – Elhallgattam. – Várjon csak! Hát nem rossz vonatra szállt?

Az ajkába harapott, bűntudatosnak tűnt, majd a rendőrség ajtajára mutatott.

– Szerintem jobb lesz, ha bemegyünk. Már így is eleget várt rám.

A fejemet csóváltam.

– Szóval hazudott nekem.

Emerie sóhajtott egyet.

– Sajnálom. Elaludtam. Nem jött álom a szememre tegnap este. Ez az egész még mindig olyan, mintha egy rossz álom lenne.

Bólintottam, és rám nem jellemzően ennyiben hagytam a témát.

– Menjünk! Hátha van rá esély, hogy elkapják azt a fickót.

Odabent a rendőrségen az őrmester épp telefonált, amikor besétáltunk. Ránk mosolygott és feltartotta két ujját. Miután elmondta a hívónak, hogy a postást keresse fel az ellopott bolti hirdetőújságok ügyében, ne pedig a New York-i rendőrséget, kinyújtotta a kezét, és áthajolt az asztal felett.

– Drew Jagger! Mi szél hozott erre? Csak nem laza napot tartasz?

Elmosolyodtam, és belecsaptam a kezébe.

– Valami olyasmi. Hogy ityeg, Frank?

– Sosem voltam boldogabb. Késő este járok haza, nem veszem le a cipőmet az ajtónál, felhajtva hagyom a vécéülőkét, és papírtányért használok, hogy ne kelljen mosogatnom. Egyedülállónak lenni nagyszerű, barátom!

Emerie felé fordultam.

– Ő itt Frank Caruso őrmester. Folyamatosan ellát munkával, ahogy kidobálja a feleségeit. Frank, ő itt Emerie Rose. Feljelentést szeretne tenni. Dolgozik ma Mahoney? Ő talán segíthetne neki.

– Néhány hétig házon kívül van. Kificamította a bokáját, amikor egy betörőt üldözött. De megnézem, hogy ki van ma szolgálatban, és előkerítek valakit. Milyen ügyről van szó? Otthoni dolog? Bántja a férje esetleg?

– Nem, semmi ilyesmi. Emerie nem az ügyfelem. Néhány héttel ezelőtt kibérelt egy irodát az épületben, ahol lakom.

Frank füttyentett egyet.

– Egy iroda a Park Avenue-n. Csinos és gazdag hely. Egyedülálló, hölgyem?

– Soha nem tanulsz a hibáidból, öregfiú?

– Hogy mi? De hisz eddig csak idős és pénztelen nőkkel próbálkoztam. Lehet, hogy ez volt a baj.

– Biztos vagyok benne, hogy nem ez volt a baj.

Frank csak legyintett.

– Mi a probléma? A főbérlővel akadt gondja?

– Nos, kétezer-ötszáz dollárért bérelte ki az irodámat. És kifizetett előre tízezret. A gond csak az, hogy nem a főbérlőtől bérelte ki. Átejtette valaki, aki ingatlanosnak adta ki magát, mialatt nem voltam a városban, és átalakíttattam az irodámat.

– Kétezer-ötszáz dollár egy hónapra. Abban az épületben?

– Oklahomából jött.

Emerie-re nézett.

– És Oklahomában nincs Monopoly? Hiszen a Park Avenue ötször annyiba kerül, mint a Baltic.

Félbeszakítottam Frank őrmestert, mielőtt Emerie még rosszabbul érezte volna magát. Elég volt az is, hogy gúny tárgyává tettem az ítélőképességét aznap éjjel, amikor olyan fogadtatásban részesített, amire nem számítottam. És ami sok, az sok. Frank odaadott pár nyomtatványt Emerie-nek, hogy töltse ki, és bevezetett minket egy szobába, ahol várakozhattunk. Útközben megálltam, hogy váltsak néhány szót egy régi barátommal. Emerie már majdnem készen volt a papírmunkával, amikor ismét csatlakoztam hozzá.

Becsuktam magam mögött az ajtót, mire felnézett, és megkérdezte:

– Bűnügyeket is vállal?

– Nem. Csak házassági ügyekkel foglalkozom.

– Mintha minden rendőr ismerné itt magát.

– A haverom ebben a körzetben dolgozott. Az első ügyfeleim is zsaruk voltak. Ha egy kékruhás barátja lesz az ember, vagy az egyikük felkérésére jó munkát végez, akkor az egész őrs hozzá fog fordulni a későbbiekben. Lojális egy csapat. Legalábbis egymáshoz. Ők produkálják a városban a legmagasabb válási arányt.

Egy perccel később egy nyomozó jött be – akivel még soha nem találkoztam –, akinek Emerie feljelentést tett, aztán az én tanúvallomásomat is felvette, végül közölte, hogy én készen vagyok, ha akarok, elmehetek.

Fogalmam sem volt, hogy fél órával később miért voltam még mindig a rendőrségen. Emerie már a második vaskos arcképnyilvántartási albumot futotta át, ami a gyanúsítottak fényképét tartalmazta.

– Nem hiszem el, hogy mennyi bűnöző néz ki hétköznapi embernek! – sóhajtotta.

– Miért? Nehezebben adta volna át a pénzt egy bűnöző kinézetű embernek?

– Szerintem igen.

Megvakartam az államat.

– És amúgy miben vitte a készpénzt? Egy barna papírzacskóba csomagolta a sok százast?

– Nem. – Védekező volt a hangja, de nem mondott ennél többet, úgyhogy tovább bámultam, és vártam. A szemét forgatta. – Jól van. Nem barna papírzacskó volt. Hanem fehér. És az volt ráírva, hogy Wendy’s.

Felhúztam a szemöldökömet.

– Wendy’s? A gyorsétterem? Tényleg szerelmese a hamburgernek.

– Beletettem a hamburgert a táskámba, a pénzt pedig a hamburgereszacskóba. Sokkal valószínűbbnek gondoltam, hogy valaki a táskámat lopja el, mint az ebédemet.

– Nem is rossz egy oklahomai lánytól.

Összeszűkült szemmel nézett rám.

– Oklahoma Cityből jöttem, nem egy farmról. Azt gondolja, hogy azért vagyok naiv, mert nem New Yorkból származom, és ezért hozok rossz döntéseket?

Nem tudtam megtagadni magam.

– De hát odaadott egy hamis ingatlanosnak tízezer dolcsit egy Wendy’s feliratú papírzacskóban!

Úgy tűnt, hamarosan szétdurran a feje. Szerencsére az ajtón hallatszódó kopogás megóvott attól, hogy oklahomai módra darabokra tépjen. Frank dugta be a fejét.

– Van egy perced?

– Persze.

Frank kitárta az ajtót, és várta, hogy kisétáljak, hogy becsukhassa, mielőtt váltunk pár szót.

– Adódott egy kis gond, Drew.

Komoly őrmesteres arcot öltött, és az ajtóra mutatott, mely mögött Emerie ült.

– Az általános protokoll az, hogy a panaszosnak utána kell néznünk.

– Igen, és?

– Nos, a rendszer kidobta Oklahomát… Nem büntetlen az előélete.

– Most viccelsz?

– Bárcsak viccelnék! Az új számítógépes adatbázis miatt kellett végigfuttatnunk a nevét. A nyomozó, aki felvette a bejelentést, már beléptette a rendszerbe, és ezzel jelezte, hogy itt tartózkodik a rendőrőrsön. Nem úgy megy már ez manapság, mint régen. Most már minden nyomon követhető. A lánynak pedig meg kell jelennie a bíróság előtt. Nekem egy órán belül el kell mennem: fogva kell tartanom, és elvinnem a bíróság elé, hogy válaszoljon a vádakra, de így legalább nem kell megbilincselnünk. Biztos vagyok benne, hogy ki tud majd találni valami mentséget, és hamar túl leszünk ezen.

– És mi a vád?

Frank elvigyorodott.

– Szeméremsértés.

§

– Szóval mesélje el nekem az egész történetet az elejétől. – Egy padon ültünk a bíróság előtt, és vártuk, hogy elkezdődjön a délutáni ülés.

Emerie a fejét lógatta.

– Muszáj?

Hazudtam neki:

– El kell mondania a történetet a bírónak, és mint az ügyvédje, először nekem kell hallanom.

Biztosan irtó dühös lesz majd, amikor rájön, hogy a bíróság előtti megjelenésének nem feltétele, hogy elmesélje a kérdéses eseményeket. Bemegyünk, bűnösnek valljuk magunkat, kifizetjük a bírságot, és egy órán belül már kint is vagyunk. Viszont az egész napom pocsékba megy így, úgyhogy egy kis szórakozás jár cserébe. Ráadásul megkedveltem ezt a nőt. Amikor dühös volt, még vonzóbb lett számomra.

– Jól van. Nos, itt jártam New Yorkban, a nagymamámat látogattam meg, és találkoztam egy sráccal. Randiztunk néhányszor, és kezdtünk közel kerülni egymáshoz. Egy augusztusi éjszakán különösen meleg és párás volt a levegő, így amikor azt javasolta, hogy csobbanjunk egyet meztelenül a városi medencében, azt gondoltam, miért ne? Úgysem tudja meg senki.

– Folytassa!

– Így hát elmentünk a Nyolcvankettedik utcába, egy kültéri medence kerítésén átugrottunk és levetkőztünk. Éjszaka volt, ezért biztos voltam benne, hogy még a srác sem tudja majd kivenni a vonalaimat a sötétben.

– Szóval levetkőzött? Milyen színű volt a melltartója és a bugyija? – Komolyan? Ilyet csak beteg ember kérdez, de úgy képzeltem, hogy egy kis fehér tangabugyiban lehetett és hozzá illő csipkés melltartóban.

Egy pillanatra úgy tűnt, pánikba esett.

– Biztos, hogy mindez szükséges? Már tíz éve történt.

– Igen, biztos. Minél több a részlet, annál jobb. A bírónak azt mutatja majd, hogy jól emlékszik arra a bizonyos éjszakára, tehát lelkiismeret-furdalása van még mindig.

Emerie rágni kezdte a körmét, ahogy elmerült a gondolatai között.

– Fehér! Igen, fehér volt.

Ez az.

– Tanga vagy rendes?

Elpirult, majd eltakarta az arcát a kezével.

– Tanga. Ó, istenem, milyen megalázó ez!

– Egyszerűbb lesz, ha most megpróbál visszaemlékezni.

– Jól van.

– Saját maga vetkőzött le, vagy a srác vetkőztette le?

– Magam vetkőztem le.

– Oké. Mi történt aztán? Mesélje el az összes részletet! Ne hagyjon ki semmit! Lehet, hogy van, amiről azt gondolná, nem fontos, de ki tudja, mi lehet a segítségére az ügyben.

Bólintott.

– Miután levetkőztem, otthagytam a ruhámat egy kupacban a kerítés mellett, ahol átmásztunk. Jared, a srác, akivel voltam, ő is levette a ruháját, és otthagyta az enyém mellett, majd odament a toronyugró deszkához, és leugrott.

– És aztán?

– Megérkezett a rendőrség.

– Még csak be se ment a vízbe?

– Nem. Nem jutottam el a medencéig. Mire Jared feljött levegőért, megszólaltak a szirénák és villogtak a fények.

Úgy éreztem, mint akit megfosztottak a csattanótól. Tényleg ennyi volt? Még egy kis fogdosás se jutott? De mielőtt még több kérdést tehettem volna fel neki, egy bírósági hivatalnok ledarálta a listára felírt neveket. Hallottam, hogy a Rose név is köztük volt, így odamentünk Emerie-vel a férfihoz, aki egy csíptetős mappával álldogált a bírósági terem előtt.

– 132-es helyiség. Végig a folyosón, és jobbra. Ott fognak találkozni az ügyésszel, hogy megvitassák az ügyet, mielőtt még a bíró elé kerülnének. Kint várakozzanak! Szólítani fogják önöket.

Tudtam, hogy hol van a terem, így odasétáltunk Emerie-vel, és leültünk egy padra. Egy percig hallgatott, majd megszólalt. Egy kicsit remegett a hangja, mintha próbálta volna visszatartani a könnyeit.

– Annyira sajnálom, Drew. Körülbelül ötezer dollárral jönnék magának, amiért rabolom az idejét, de még csak ötszázat sem tudok fizetni.

– Ne aggódjon emiatt!

Megérintette a karomat. Miközben sétáltunk, a hátára tettem a kezemet, és kisegítettem a rendőrautó hátsó üléséről, amikor Caruso őrmester kitett minket a bíróságnál, de ez volt az első alkalom, amikor ő érintett meg engem. És nem volt rossz. A fenébe is! Nem ismertem igazán, de ahhoz eleget tudtam, hogy meggyőződjek róla, Oklahoma nem az a fajta nő volt, akit az ember csak úgy cserben hagy. Segítenem kellett neki, hogy túljusson ezen, és minél előbb elmehessünk.

– Úgy értem, őszintén sajnálom, és nem tudom eléggé megköszönni, hogy eljött velem. Egy katasztrófa lennék, ha nem segített volna. Valahogy viszonozni fogom.

Lenne néhány ötletem ezzel kapcsolatban.

– Nincsen semmi gond. Komolyan. Ne aggódjon emiatt! Minden simán fog menni, és húsz percen belül kint leszünk.

Aztán egy hang szólalt meg az ajtó mögül.

– Rose. 18493094-es számú ügy. Rose ügyvédje?

Ő lehetett az ügyész. Nem foglalkoztam túl sok bűnvádi üggyel, csak néha egy-egy büntetőcédula vagy családon belüli erőszak vádjával egy válási ügyön belül. De ennek a nőnek a hangja valahonnan ismerős volt, bár elsőre nem tudtam hová tenni.

Amíg ki nem nyílt az ajtó.

Hirtelen kristálytisztán az emlékezetembe villant, hogy miért ismerős ez a hang.

Már hallottam korábban.

Legutóbb akkor kiáltotta a nevemet, amikor a rivális jogi cég mosdójában döngettem.

Az összes New York-i ügyész közül pont Kierra Albright kellett, hogy a mi ügyészünk legyen!

Talán mégsem a simán kifejezés fogja jellemezni ezt az ügyet?