részlet

A fordítás alapjául szolgáló kiadás:
Peter Brannen: The Ends of the World. Volcanic Apocalypses, Lethal Oceans and Our Quest to Understand Earth’s Past Extinctions
Oneworld Publications, 2017

Fordította Gyárfás Vera
A fordítást szakmai szempontból ellenőrizte Pálfy József

A képmelléklet fotóit, hacsak máshogy nem jelöljük, a szerző szíves engedélyével közöljük.

A mottóban szereplő Charles Darwin-idézetet fordította
Fülöp Zsigmond

Copyright © 2017 by Peter Brannen
Hungarian translation © 2020 Gyárfás Vera
Magyar kiadás © 2022 Park Kiadó, Budapest
A Park Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje.
Borítóterv © Dan Mogford

ISBN 978 963 355 712 9

Felelős kiadó Tönkő Vera
Felelős szerkesztő Polgár Anita
A szöveget gondozta Markwarth Ágnes és Zsarnay Erzsébet
Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi
A borítót az eredeti felhasználásával készítette Szalkai Diána

Elektronikus változat:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu
Készítette Ambrose Montanus

Anyunak

A halálnál is több, ami történt… Ennél véglegesebbet elképzelni sem lehet, megpillanthatjuk a sötétséget, amelyen nem törhet át többé fénysugár. Megismerjük a kihalás valóságát.

Henry Beetle Hough

Valahányszor több ezer láb vastagságban felhalmozódott iszap-, homok- és kavicságyakat láttam, hajlandó lettem volna felkiáltani, hogy olyan okok, mint a mostani folyók és a mostani partok, sohasem lehettek képesek ilyen rétegeket lehordani és felhalmozni. Viszont mikor e zuhatagok görgető lármáját hallottam s arra gondoltam, hogy egész állatfajok tűnnek el a föld felszínéről, s közben éjjel-nappal gördültek ezek a kövek a maguk útjain, azt gondoltam magamban, ugyan melyik hegy és melyik kontinens állhat ellen ekkora erőnek.

Charles Darwin: Egy természettudós utazásai

Bevezetés

Új geológiai korszak hajnalán járunk. Egy észak-amerikai folyó torkolatánál Homo sapiensek nyüzsögnek. A gleccserek visszahúzódtak, a tengerszint több mint 120 métert emelkedett az utolsó jégkorszak óta, a mocsarakból kiemelkednek Manhattan csillogó acél-üveg kaptárai. A magabiztos város felett, a Hudson folyó túlpartján a Palisades sziklafala tornyosul. Az óriás bazaltvonulat nem zavartatja magát, dermedt csendben áll már vagy 200 millió éve. Az út menti, gyomokkal és graffitivel borított szirtfal egy ősi apokalipszis emlékműve. Magmából született, amely egykor a felszín fortyogó lávafolyamait táplálta – bolygónkat ugyanis Új-Skóciától Brazíliáig láva fojtogatta. A kitörések a triász végén szén-dioxiddal árasztották el a légkört, évezredekre pecsenyére sütötték a bolygót, és elsavasították az óceánokat. A vulkáni eredetű szmog rövid hideghullámokkal szaggatta meg a szuperüvegház forróságát. Az elszabaduló vulkánok elárasztották lávával a bolygó több mint négymillió négyzetkilométerét, és egyetlen geológiai pillanat alatt kipusztították a földkerekség állatainak háromnegyedét.

Alig tudtam lépést tartani a Columbia Egyetem paleontológusával, Paul Olsennel, aki felfelé igyekezett a Hudson partjától a Palisades lábához vezető göröngyös ösvényen. Előttünk, a hatalmas, megszilárdult magmafal alatt egy negyedmilliárd éves tómeder maradványa terült el halak és hüllők gyönyörű kövületeivel. A távolból idehallatszott New York zümmögése.

Megkérdeztem Olsentől, hogy a folyó túloldalán álló város ugyanilyen formában marad-e majd meg a jövő geológusai számára, mint ez a békés triász kori dioráma a sziklák tövében. Megfordult, hogy szemügyre vegye a látképet.

– Egy réteg biztosan megmarad – hangzott a szenvtelen válasz –, de mivel nem üledékgyűjtő medencéről van szó, a város előbb-utóbb semmivé mállik. Néhány dolog persze eljut az óceánig, betemetődik, majd újra felbukkan – talán az üvegkupakok. Lesz néhány strapabíró izotópos jel. A metrórendszer viszont biztosan megsemmisül. Viszonylag gyorsan el fog mállani.

A geológusok ilyen zavarba ejtő nézőpontból vizsgálják a dolgokat: számukra gyorsan peregnek az évmilliók, a tengerek kontinenseket választanak szét, majd eltűnnek, tekintélyes hegyvonulatok omlanak pillanatok alatt porrá. Szükség is van erre a nézőpontra, hiszen csak így fogható fel a földtörténeti idő elképesztő mélysége: ez az idő ugyanis több százmillió évre nyúlik vissza, és a végtelenbe tart. Ha Olsen hozzáállása közönyösnek tűnik is, az csak azért lehet, mert egész életében a Föld történetével foglalkozott, amely felfoghatatlanul hosszú, néhány rendkívül ritka pillanatban pedig kimondhatatlanul tragikus.

A Föld történetének során ötször fordult elő, hogy csaknem valamennyi állat megsemmisült az egész bolygón. A tömeges kihalás a bevett meghatározás szerint azt jelenti, hogy a Föld fajainak több mint a fele egymillió évnél rövidebb idő alatt kipusztul. Ma már tudjuk, hogy a tömeges kihalások ennél sokkal gyorsabban is végbemehettek. A nagy pontosságú geokronológia szerint a földtörténet legszélsőségesebb kihalásainak egy része mindössze néhány ezer év alatt lezajlott, sőt ennél akár sokkal gyorsabban is megtörténhetett. Érzékletesebb lenne talán a folyamatot az Armageddon kifejezéssel jellemezni.

E balszerencsés eseménysorozat leghíresebb tagja a kréta időszak végén bekövetkezett tömeges kihalás, amely 66 millió évvel ezelőtt végzett a dinoszauruszokkal (a madarak kivételével). Pedig a kréta végén bekövetkezett esemény csak a legutóbbi tömeges kihalás az élet történetében. Az a vulkanikus ítéletnap, amelynek megkövesedett parazsát a Manhattan melletti sziklafalon csodálhattam meg – és amely a krokodilok távoli rokonainak világát, valamint a korallzátonyok globális rendszerét semmisítette meg –, 135 millió évvel a dinoszauruszok kihalása előtt következett be. Ez, illetve a megelőző három jelentős tömeges kihalás kevésbé élénken él a közvélemény fantáziájában, hiszen nagyon régóta elhomályosítja őket a T. rex bukása. Mindez nem teljesen véletlen. Először is a dinoszauruszok a legkarizmatikusabb kövületek: a földtörténet celebjeit a korábbi, elhanyagoltabb korszakokkal foglalkozó paleontológusok előszeretettel gúnyolják felcicomázott, túlméretezett szörnyetegeknek. Ebbéli minőségükben a dinoszauruszok uralják a bulvársajtó őslénytannak szentelt cikkeit. A dinoszauruszok ráadásul látványosan tűntek el a Föld színéről, utolsó pillanataikat egy tíz kilométer átmérőjű kisbolygó becsapódása tette emlékezetessé Mexikóban.

Ha valóban egy űrbéli szikla végzett a dinoszauruszokkal, akkor egyedi katasztrófáról van szó. Bár néhány csillagász, akinek más a szakterülete, azt állítja, hogy a bolygó másik négy tömeges kihalását is aszteroida okozta, ezt a feltételezést a kövületek szinte egyáltalán nem támasztják alá. Az elmúlt három évtizedben az ősmaradványokat tartalmazó rétegekben a tömeges kihalásokkal párhuzamosan pusztító becsapódások nyomai után kutató geológusok ugyanis semmit sem találtak. Úgy tűnik hát, hogy a globális katasztrófák leggyakoribb oka az éghajlat és az óceánok drámai változása, amelyet maguk a geológiai erők hívnak életre. Az elmúlt 300 millió év három legnagyobb tömeges kihalása az egész földrészeket elborító hatalmas lávafolyamok miatt következett be – ezek a vulkánkitörések minden képzeletet felülmúltak. A földi élet rugalmas, de nem végtelen mértékben: azok a vulkánok, amelyek kontinenseket képesek átalakítani, a világvégéhez hasonlatos zűrzavart is okozhatnak az éghajlat és az óceánok működésében. E ritka, ám katasztrófával járó kitörések során a légkör megtelik vulkáni eredetű szén-dioxiddal; minden idők legborzalmasabb tömeges kihalása során a bolygó egyetlen pokoli, rothadó koporsóvá vált, a felforrósodott, elsavasodó óceánok pedig nem jutottak oxigénhez.

A többi tömeges kihalásban ugyanakkor valószínűleg sem vulkánok, sem űrbéli égitestek nem játszottak szerepet. Egyes geológusok szerint a lemeztektonika vagy akár maga a biológia esküdött össze, hogy kivonja a légkörből a szén-dioxidot, és megmérgezze az óceánokat. Bár a kontinensnyi léptékű vulkáni tevékenység hatására ugrásszerűen nő a szén-dioxid mennyisége, ezeknél a korábbi, rejtélyesebb kihalásoknál inkább csökkenhetett, jeges kriptába zárva a Földet. A bolygót tehát nem a más égitestekkel való látványos összeütközések, hanem a rendszer belső megrázkódtatásai billentik ki az egyensúlyából. A helyzet az, hogy e csapások nagy részét maga a Föld okozta.

Ezek a megakatasztrófák szerencsére megnyugtatóan ritkák, az összetett életformák megjelenése óta eltelt több mint félmilliárd év alatt mindössze ötször fordultak elő (megközelítőleg 445, 374, 252, 201 és 66 millió évvel ezelőtt). A történelem azonban ijesztően ismétli magát a modern világban – ahol több tíz- vagy akár százmillió éve nem tapasztalt változások zajlanak. „Egyértelműnek látszik, hogy a magas szén-dioxid-szint – különösen a hirtelen megemelkedő szén-dioxid-szint – egybeesett a tömeges kihalásokkal” – írja Peter Ward, a Washingtoni Egyetem paleontológusa, a perm végi tömeges kihalás szakértője. „Megtaláltuk a kiváltó okot.”

Civilizációnk lelkesen bizonyítja, hogy nem pusztán szupervulkánokkal lehet a kőzetekbe zárt nagy mennyiségű szenet szén-dioxid formájában rövid idő alatt a légkörbe juttatni. Az emberiség szorgosan termeli ki az ősi, több százmillió év alatt a föld alá jutott szenet, majd dugattyúk és erőművek segítségével az egészet elégeti a felszínen – íme, a modern civilizáció hatalmas, mindent átható anyagcseréje. Ha bevégezzük a munkát, és mesterséges szupervulkánként túlterheljük a légkört szénnel, olyan forró lesz minden, mint régen. A ma ismert legmelegebb hőhullámok átlagossá válnak, a jövő hőhullámai pedig feltérképezetlen területre kényszerítik a világ nagy részét; az új fenyegetés meghaladja majd az emberi fiziológia eddigi határait.

Ha ez bekövetkezik, a bolygó olyan állapotba kerül, amely számunkra ugyan teljességgel ismeretlen, az ősi élet történetében azonban többször is előfordult. A felmelegedés persze nem feltétlenül káros. A dinoszauruszok uralta kréta időszakban a légkör jelentősen több szén-dioxidot tartalmazott, ekkor sokkal melegebb volt, mint ma. A hirtelen éghajlatváltozás vagy az óceánok kémiai összetételének hirtelen átalakulása azonban mindig pusztító következményekkel járt. Az éghajlati katasztrófák a legrosszabb esetben szinte teljesen kipusztították az élővilágot: a szárazföldek belseje halálosan forróvá vált, az óceánok elsavasodtak, oxigénszintjük csökkent. A bolygón végigsöpört a tömeges halál.

Tartalom

Bevezetés

A kezdetek

Az ordovícium végi tömeges kihalás

A késő devon időszaki tömeges kihalás

A perm végi tömeges kihalás

A triász végi tömeges kihalás

A kréta végi tömeges kihalás

A pleisztocén végi tömeges kihalás

A közeljövő

Az utolsó kihalás

Köszönetnyilvánítás

Bibliográfia

Képek

Név- és tárgymutató

Jegyzetek

Forgalmazza:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípusok
Noto Serif – Apache License 2.0
Oswald – SIL Open Font License