IMPRESSZUM

Ernest Cline: Ready Player Two

Copyright © 2020 by Dark All Day Inc.

Hungarian translation © Farkas Veronika, 2021

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Ernest Cline: Ready Player Two

Ballantine Books, an imprint of Random House, a division of Penguin Random House LLC, New York, 2020

Fordította: Farkas Veronika

ISBN: 978-963-419-848-2 (epub)

ISBN: 978-963-419-849-9 (mobi)

Agave Könyvek

Felelős kiadó: A kiadó ügyvezetője

A borítót tervezte: Coverist Studio – Faniszló Ádám

Felelős szerkesztő: Velkei Zoltán

Szerkesztő: Greff András

Korrektor: Kővári Bettina

Műfaj: science fiction

Maureen O’Keefe Cline-nak

és druszájának,

Maureen O’Keefe Aptowicznak

VÁGÓKÉP

Miután megnyertem Halliday versenyét, kilenc teljes napon át offline maradtam – amivel személyes rekordot állítottam fel.

Amikor végre ismét bejelentkeztem az OASIS-profilomba, már az új, üvegfalakkal határolt irodámban ültem a GSS-felhőkarcoló legfelső emeletén, az ohiói Columbus belvárosában, arra készülve, hogy munkához láthassak a vállalat egyik új tulajdonosaként. A másik három még mindig a bolygó különböző pontjain tartózkodott: Shoto hazarepült Japánba, hogy átvegye a GSS hokkaidói divíziójának irányítását. H elnyújtott vakáción vett részt Szenegálban, abban az országban, ahova egész életében el akart látogatni, mert az ősei onnan származtak. Samantha pedig visszarepült Vancouverbe, hogy összepakolja a holmiját, és elköszönjön a nagyanyjától, Evelyntől. Még négy napot kellett várnom arra, hogy megérkezzen Columbusba, ami egy örökkévalóságnak tűnt. El kellett terelnem valamivel a figyelmemet, amíg újra együtt nem leszünk, úgyhogy ismét bejelentkeztem az OASIS-ba, és kipróbáltam még párat az új szuperfelhasználói lehetőségek közül, amiket az avatárom kapott.

Bemásztam vadonatúj, csúcstechnológiás OASIS-egységembe, egy Habashaw OIR–9400-asba, majd felvettem a vizoromat és a haptikus kesztyűmet, és elindítottam a bejelentkezési procedúrát. Avatárom ott jelent meg, ahol legutóbb kijelentkeztem, a Chthonia bolygón, Anorak Kastélya előtt. Ahogy számítottam is rá, már több ezer másik avatár összegyűlt ott arra várva, hogy megjelenjek. A hírportálok főcímei szerint többen közülük már egy hete ott táboroztak – azóta, hogy felélesztettem őket a Hatosok ellen vívott, epikus méretű csatánk után.

Az első hivatalos intézkedésem a GSS egyik új tulajdonosaként az volt, alig pár órával a csata befejezése után, hogy engedélyeztem az adminjainknak az összes tárgy-, kredit- és erőnléti szint helyreállítását, amit ezek a hősi harcosok elveszítettek az avatárjaikkal együtt. Úgy gondoltam, ez a legkevesebb, amivel viszonozhatjuk a segítségüket, és ezzel Samantha, H és Shoto is egyetértett. Ez volt az első döntés, amit a vállalat új tulajdonosaiként megszavaztunk.

Amint a közelemben lévő avatárok észrevettek, elkezdtek felém szaladni, minden irányból elárasztva engem. Elkerülendő, hogy lerohanjanak, beteleportáltam a kastélyba, Anorak dolgozószobájába – abba a helyiségbe a legmagasabb toronyban, ahova csak én léphettem be Anorak rajtam lévő köpenye segítségével. Az obszidiánfekete ruhadarab mindenható tulajdonságokat biztosított az avatáromnak, olyanokat, amilyeneket egykor Halliday birtokolt.

Körülnéztem a rendetlen dolgozószobában. Ott történt, alig több, mint egy hete, hogy Anorak Halliday versenye győztesének nyilvánított, ami örökre megváltoztatta az életemet.

Tekintetem egy fekete sárkányt ábrázoló képre vándorolt, ami a falon lógott. Alatta díszes kristályemelvény állt, rajta egy ékkövekkel kirakott kehellyel. A kehelyben pedig az a valami rejtőzött, amit oly sok évig kerestem: Halliday ezüst Húsvéti Tojása.

Odasétáltam, hogy megcsodáljam, és ekkor vettem észre valami furcsát – egy feliratot a tojás egyébként tükörsima felületén. Egy olyan feliratot, ami tuti nem volt ott, amikor kilenc nappal korábban először láttam.

Egyetlen másik avatár sem tudott belépni a szobába. Senki nem nyúlhatott volna a tojáshoz. Ezért a felirat csak egy módon kerülhetett rá. Csakis maga Halliday programozhatta be, hogy jelenjen meg a tojás felszínén. Lehet, hogy rögtön azután megjelent, hogy Anorak nekem adta a köpenyét, csak nem figyeltem eléggé ahhoz, hogy észrevegyem.

Lehajoltam, hogy elolvassam a feliratot: GSS – 13. emelet – 42-8675309 páncélterem.

Pulzusom hirtelen a fülemben kezdett dobolni. Azonnal kijelentkeztem az OASIS-ból, és kimásztam az ülésemből. Utána kirobbantam az új irodámból, végigrohantam a folyosón, és beugrottam az első liftbe, ami kinyílt. A benne tartózkodó féltucatnyi GSS-alkalmazott kerülte a tekintetem. Pontosan tudtam, mire gondolhatnak: itt az új főnök, aki ugyanolyan fura, mint a régi főnök.

Udvariasan odabiccentettem nekik, és megnyomtam a 13-as gombot. Az épületnek a telefonomban lévő interaktív alaprajza szerint a tizenharmadik emeleten kapott helyet a GSS archívuma. Persze hogy Halliday pont odarakta. Egyik kedvenc sorozatában, a Max Headroomban is a tizenharmadik emeleten volt a 23-as Hálózat titkos kutatási-fejlesztési laboratóriuma. És létezik A 13. emelet című régi sci-fi film is, ami a virtuális valóságról szól, és 1999-ben jelent meg, közvetlenül a Mátrix és az eXistenZ után.

Amikor kiléptem a liftből, a biztonsági ellenőrző pont fegyveres őrei vigyázzba vágták magukat. Egyikük pusztán a formalitás kedvéért beszkennelte a retinámat, hogy ellenőrizze a személyazonosságomat, majd bevezetett az ellenőrző pont mögé, ahol átmentünk egy sor páncélajtón, majd kijutottunk a ragyogóan megvilágított folyosók útvesztőjébe. Végül odaértünk egy nagy helyiséghez, amelynek két oldalán többtucatnyi számozott ajtó sorakozott, mintha extra nagy széfek lennének.

Megköszöntem az őrnek, és mondtam, hogy elmehet, miközben végignéztem az ajtókat. Meg is volt: a 42-es. Egy újabb poén Halliday részéről – az egyik kedvenc regénye, a Galaxis útikalauz stopposoknak szerint a 42 a „válasz az életre, a világmindenségre, meg mindenre”.

Pár másodpercig csak álltam ott, és emlékeztettem magam, hogy ne felejtsek el lélegezni. Utána beütöttem a tojáson talált hétjegyű kombinációt az ajtó mellett lévő számbillentyűzetbe: 8-6-7-5-3-0-9, aminek megjegyzése egyetlen önmagára valamit is adó játékosnak sem okozott volna problémát: Jenny, I’ve Got Your Number…

A zár hangos kattanással engedett, és kinyílt az ajtószárny, hogy láthatóvá válhasson a cella kocka alakú belső tere – benne egy nagy, ezüstszínű tojással. Ugyanolyan volt, mint amelyik Anorak dolgozószobájában van kiállítva, csak semmilyen felirat nem látszott a felszínén.

A nadrágszáramba töröltem verejtékes tenyerem – ezt nem akartam volna elejteni –, és megfogtam a tojást, majd leraktam a szoba közepén lévő acélasztalra. A tojás alja nehezebb volt, úgyhogy imbolygott egy darabig, utána azonban felegyenesedett – mint egy keljfeljancsi. (A keljfeljancsik hintáznak, de nem dőlnek el.) Amikor előrehajoltam, hogy alaposabban is megnézzem magamnak a tojást, észrevettem egy kicsi, ovális ujjlenyomat-olvasót a felső részén, ami beleolvadt ívelt felszínébe. Amikor rányomtam a hüvelykujjam, a tojás kettévált, és szétnyílt.

A benne lévő tárgyhoz illően formált, kék bársonnyal bevont belső üregében valamiféle fejhallgató vagy fejpánt bújt meg.

Kiemeltem, és megforgattam a kezemben. Az eszköznek volt egy szegmensekből álló központi gerince, ami a jelek szerint a viselője homlokától húzódott a nyaka hátuljáig, és amin egy sor félkör alakú fémszalag sorakozott keresztben. Az összes szalag ízelt, összetolható szegmensekből állt, és mindegyik szegmens belső oldalát egy sor kerek szenzorpárna díszítette. Ettől az egész szenzoros rendszer állíthatóvá vált, hogy bármilyen alakú és méretű fejre rá lehessen illeszteni. A fejpánt aljából egy hosszú üvegszálas kábel nyúlt ki, a végén egy szabványos OASIS-konzolcsatlakozóval.

Szívem addig is a bordáimon dobolt, de abban a pillanatban majdnem megállt. Ez csak egy OASIS-periféria lehetett – de teljesen másmilyen, mint bármi, amit addig láttam, és fényévekkel fejlettebb.

A tojás kiadott egy rövid, elektronikus csippanást, mire visszanéztem rá. Piros fény futott végig a látómezőmön, miközben a retinaszkenner másodszor is ellenőrizte a személyazonosságomat. Utána bekapcsolt a tojás fedelébe beszerelt kis videomonitor, és pár másodpercre megjelent a GSS logója, majd James Donovan Halliday megviselt képmása vette át a helyét. Korából és beesett arcából ítélve a felvételt nem sokkal a halála előtt készíthette. De a videó elkészítéséhez az állapota ellenére sem használta fel az OASIS-avatárját, ahogy az Anorak felhívásánál tette. Valami oknál fogva úgy döntött, hogy ezúttal hús-vér valójában fog megjelenni, a valóság brutális, kegyetlen fényében.

– Az eszköz, amit a kezedben tartasz, egy OASIS Neurális Interfész, vagyis ONI. Ez a világ első teljesen funkcionális, nem invazív agy-számítógép kezelőfelülete. Lehetővé teszi az OASIS felhasználói számára, hogy láthassák, hallhassák, megszagolhassák, megízlelhessék és megtapogathassák az avatárjuk virtuális környezetét, olyan jelek segítségével, amelyek egyenesen az agykérgükbe jutnak. A fejpánt szenzoros rendszere egyúttal a viselője agyi aktivitását is figyeli és értelmezi, lehetővé téve, hogy az illető pontosan úgy irányítsa az OASIS-avatárját, mint a valódi testét – szimpla gondolatokkal.

– Ez kibaszottul nem lehet igaz! – hallottam meg a saját suttogásomat.

– És ez még messze nem minden – folytatta Halliday, mintha csak meghallott volna. – Az ONI-fejpántot arra is lehet használni, hogy rögzítse a tulajdonosa való világbeli élményeit. Az összes szenzoros ingert, ami az agyba érkezik, képes digitalizálni és eltárolni .oni-fájlként a fejpánthoz rögzített külső adattárolóban. Miután ez a fájl feltöltődik az OASIS-ba, a teljes élményt lejátszhatja, és újra átélheti az, aki rögzítette, vagy bármelyik másik ONI-felhasználó, akivel meg akarja osztani.

Halliday kierőltetett magából egy keskeny mosolyt.

– Más szavakkal, az ONI lehetővé teszi, hogy átéljük mások életének bizonyos pillanatait. Hogy mások szemével lássuk a világot, mások fülével halljuk, mások orrával szagoljuk, mások nyelvével ízleljük meg, és mások bőrén át érezzük. – Halliday határozottan odabiccentett a kamerának. – Az ONI a legfejlettebb kommunikációs eszköz, amit az emberiség valaha is feltalált. És szerintem az utolsó is, amit valaha fel kell majd találnunk. – Megkocogtatta a homloka közepét. – Mostantól egyenesen a jó öreg szürkeállománnyal tudunk csatlakozni.

Hallottam ugyan a szavait, de képtelen voltam feldolgozni őket. Halliday vajon komolyan beszélt? Vagy téveszmék gyötörték, amikor elkészítette ezt a felvételt, ahogy a betegsége utolsó szakaszában elveszítette a kapcsolatot a valósággal? Az általa leírt technológia még mindig sci-finek számított. Igen, több millió rokkant ember használ agy-számítógép interfészeket nap mint nap, hogy lásson, halljon, vagy meg tudja mozdítani bénult végtagjait. De ezeket az orvosi csodákat még mindig csak úgy lehetett használni, ha lyukat vágnak a páciensek koponyájába, és közvetlenül az agyukba helyeznek implantátumokat és elektródákat.

Annak az agy-számítógép interfészt biztosító fejpántnak a gondolata, ami lehetővé teszi, hogy valaki egy emberi lény teljes szenzoros élményét rögzítse, lejátssza vagy szimulálja, Halliday több kedvenc sci-fi regényében, sorozatában és filmjében is megjelent. Ott volt a szimstim – az a kitalált szimulált stimulációs rendszer, amelyet William Gibson a Neurománcban álmodott meg. És az Agyhalálban meg A halál napjában, Halliday két kedvenc filmjében is szerepelt hasonló élményrögzítő technológia…

Ha az ONI képes mindarra, amit Halliday elmondott, akkor az a zseni ismét végrehajtotta a lehetetlent. Ismét sikerült pusztán az akaraterejével és az intelligenciájával tudománnyá változtatnia a tudományos fantasztikumot, tekintet nélkül a dolog hosszú távú következményeire.

A név is felkeltette az érdeklődésemet, amit Halliday a találmányának adott. Elég animét láttam ahhoz, hogy tudjam, az onit japánul egy hatalmas, szarvas démonra használják, ami a pokol mélyén él.

– Az ONI szoftvere és dokumentációja már el lett küldve a privát OASIS-címedre – folytatta Halliday. – A fejpánt teljes tervrajzával és azokkal a 3D fájlokkal együtt, amikre szükség lehet a továbbiak legyártásához.

Halliday itt elhallgatott, és egy pillanatra a kamerába meredt, mielőtt folytatta.

– Miután kipróbáltad az ONI-t magadon, szerintem rá fogsz jönni, ahogy én is, hogy ennek a találmánynak megvan az ereje hozzá, hogy drasztikusan megváltoztassa az emberek életét. Szerintem segíthet az emberiségnek. Ugyanakkor sokat ronthat is a dolgokon. Ezért bízom a sorsát rád, az örökösömre. Neked kell eldöntened, mikor áll készen majd a világ erre a technológiára, már ha ez valaha is bekövetkezik.

Törékeny teste beleremegett egy köhögőrohamba. Utána szaggatottan levegőt vett, és még egyszer, utoljára megszólalt.

– Szánj annyi időt a döntésedre, amennyit csak akarsz! – mondta. – És ne hagyd, hogy bárki sürgetni kezdjen! Ha Pandóra szelencéje egyszer kinyílik, nem lehet visszacsukni. Úgyhogy… dönts bölcsen!

Odaintett a kamerának, hogy viszlát. Utána a felvétel véget ért, és egy VIDEÓFÁJL TÖRÖLVE üzenet jelent meg a monitoron közvetlenül azelőtt, hogy az kikapcsolt.

Hosszú ideig csak ültem ott. Elképzelhető volna, hogy ez csak valamiféle posztumusz tréfa lenne? Mert a többi lehetőség nem igazán tűnt hihetőnek. Ha az ONI tényleg képes mindarra, amit Halliday állított róla, akkor tényleg az lenne a legfejlettebb kommunikációs eszköz, amit valaha feltaláltak. De akkor miért tartotta titokban? Miért nem védette le, hogy utána a világ elé tárja?

Visszanéztem a kezemben lévő fejpántra. Nyolc éve várakozott arra türelmesen a cellában, hogy megtaláljam. És most, hogy hozzájutottam, csak egy dolgot tehettem.

Visszaraktam a fejpántot a tojásba, majd megfordultam, és kivittem az archívumból, úgy tervezve, hogy higgadt, méltóságteljes tempóban sétálok vissza a lifthez. De az önuralmam másodpercek alatt elpárolgott, és olyan gyorsan kezdtem futni, ahogy a lábam csak bírt.

Az alkalmazottak, akikkel útközben találkoztam, végignézhették, ahogy űzött tekintetű főnökük egy hatalmas ezüsttojást szorongatva sprintel végig a Gregarious Simulation Systems szent folyosóin.

Miután visszaértem az irodámba, bezártam az ajtót, leeresztettem a rolókat, és leültem az asztali számítógépemhez, hogy elolvassam az ONI dokumentációját, amit Halliday átküldött nekem.

Hálás voltam, hogy Samantha nincs ott. Nem akartam volna, hogy lehetősége nyíljon lebeszélni az ONI kipróbálásáról. Aggódtam ugyanis, hogy megpróbálná, és ha megpróbálná, sikerrel is járna. (Nem sokkal korábban fedeztem fel, hogy ha az ember halálosan szerelmes valakibe, akkor a másik gyakorlatilag bármire rá tudja venni.)

Semmiképp nem akartam lemondani egy ilyen történelmi lehetőségről. Az olyan lett volna, mint lemondani arról, hogy elsőként tehessem a lábam a Holdra. Egyébként sem aggódtam amiatt, hogy az ONI veszélyes is lehet. Ha a fejpánt használata bármilyen kockázattal járt volna, Halliday biztosan figyelmeztetett volna rá. Végtére is, most nyertem meg a versenyt, amely az egyetlen örökösévé tett. Biztos nem akarta volna, hogy bajom essen.

Legalábbis ezt mondogattam, miközben csatlakoztattam az ONI-fejpántot az OASIS-konzolomba, majd óvatosan a fejemre illesztettem. Állítható fémszalagjai automatikusan összehúzódtak, és szorosan az egyedi koponyaformámra illesztették szenzoros és továbbítópárnáik sorát. A fémízületek ezután feszesebbé váltak, és a pókszerű szerkezet úgy fogott rá a koponyámra, hogy az érzékelőit ne lehessen eltolni vagy eltávolítani, miközben az eszköz az agyammal kommunikál. Az ONI dokumentációja szerint a fejpánt erőszakos eltávolítása használat közben súlyosan károsíthatja a viselője agyát, és tartós kómát okozhat. Ezért a titánnal megerősített pántok gondoskodtak arról, hogy ez ne történhessen meg. Én inkább megnyugtatónak, mint felkavarónak találtam ezt a kis részletet. Autóba ülni is veszélyes, ha az ember nem kapcsolja be a biztonsági övet…

Az ONI dokumentációjában az is szerepelt, hogy ha a fejpánt áramellátása váratlanul megszűnik, az is súlyosan károsíthatja a viselője agyát, ezért van benne egy belső pótakkumulátor, ami elég energiát képes biztosítani a vészhelyzeti kilépési protokollhoz és a viselője biztonságos felébresztéséhez az álomszerű állapotból, amit a fejpánt mesterségesen idézett elő használat közben.

Úgyhogy semmi okom nem volt az aggodalomra. Semmi az égvilágon. Csak egy hatalmas fémpók szorult rá a koponyámra, hogy kommunikálni kezdjen az agyammal.

Leheveredtem az irodám sarkában lévő kék bársonykanapéra, és gondoskodtam arról, hogy a testem kényelmes alvópozícióba kerüljön, ahogy a használati utasítás előírta. Utána mély levegőt vettem, és mindent bekapcsoltam.

A fejbőröm enyhén bizseregni kezdett. Az ONI dokumentációjából tudtam, hogy a fejpánt éppen beszkenneli az agyamat, hogy feltérképezze egyedi topográfiáját. Ezt a térképet utána el fogja menteni a profilomba, hogy bármikor elvégezhesse vele a személyazonosításomat retinabeolvasás nélkül is. Egy mesterséges női hang arra kért, hogy mondjam ki a jelszavamat. Lassan és gondosan artikulálva végigmondtam: Mindenki világuralomra tör.

Miután ez jóvá lett hagyva, egy apró kiterjesztettvalóság-megjelenítő eszköz nyúlt ki a fejpánt hátuljából, majd kattant a helyére a bal szemem előtt, mint egy monokli. Több bekezdésnyi szöveg jelent meg előttem a levegőben a látómezőm közepén:

Figyelmeztetés! Az OASIS Neurális Interfész fejpántot biztonsági okokból legfeljebb tizenkét órán át szabad használni egyhuzamban. Ha a felhasználó elér ehhez a határhoz, a rendszer automatikusan kilépteti a profiljából, és nem használhatja az ONI-fejpántot, amíg tizenkét órányi pihenőidő el nem telt. Ezalatt a kötelező várakozási idő alatt a felhasználó továbbra is kapcsolódhat az OASIS-hoz hagyományosabb eszközökkel. Az ONI-fejpánt beépített biztonsági korlátozásainak kiiktatása vagy módosítása a napi maximális használati idő meghosszabbítása céljából szinaptikustúlterhelés-szindrómát és tartós idegszöveti károsodásokat okozhat. A Gregarious Simulation Systems nem vállal felelősséget az OASIS Neurális Interfész helytelen használatából fakadó sérülésekért.

Ezt a biztonsági figyelmeztetést már a fejpánt dokumentációjában is láttam, de meglepett, hogy Halliday még az üdvözlőképernyőn is feltüntette. Teljesen úgy éreztem, mintha már nyolc évvel korábban megtett volna minden szükséges előkészületet ahhoz, hogy piacra dobja az ONI-t. De nem dobta. Ehelyett magával vitte az ONI létezésének titkát a sírba. És most én örököltem meg ezt a titkot.

Néhányszor újraolvastam a figyelmeztetést, miközben a bátorságomat gyűjtöttem. A tartós agykárosodásról szóló rész felkavaró volt, de végül is, nem én voltam a kísérleti patkány. Az ONI dokumentációja szerint a GSS már egy évtizeddel korábban lefolytatott egy sor független emberkísérletet az ONI-fejpánttal, és mindegyikből azt a következtetést lehetett levonni, hogy a használata teljesen biztonságos, amennyiben az ember betartja a napi tizenkét órás korlátozást. A készülék beépített biztonsági kapcsolója pedig gondoskodik róla, hogy ez be legyen tartva. Úgyhogy, emlékeztettem magam ismét, semmi okom az aggodalomra…

Előrenyúltam, és megnyomtam az Egyetértek gombot a figyelmeztetés alatt. A rendszer végzett a bejelentkeztetésemmel, és a következő szöveg villant fel a látómezőm közepén:

A személyazonosítás sikerült.

Üdvözlünk az OASIS-ban, Parzival!

Bejelentkezés teljesítve: 11:07:18 – 2046. 01. 25.

Ekkor az idő és a dátum elhalványult, és egy rövid üzenet vette át a helyüket, alig háromszónyi – ez volt az utolsó, amit láttam, mielőtt elhagytam a való világot, és beléptem a virtuálisba.

De ez nem az a három szó volt, amit megszoktam. Engem is, ahogyan az összes utánam következő ONI-felhasználót, egy új üzenet fogadott, amelyet Halliday az új technológiája felhasználóinak hozott létre:

KETTES JÁTÉKOS, KÉSZÜLJ!

0000

Látóterem egy pillanatra elfeketedett, amikor a fejpánt utasította az agyamat, hogy helyezze a testemet ártalmatlan, alvásszerű állapotba, miközben az elmém öntudatánál maradt abban, ami gyakorlatilag egy számítógép által vezérelt tudatos álom megfelelője volt. Utána az OASIS lassan materializálódott körülöttem, és én ismét Anorak dolgozószobájában találtam magam, ahol utoljára kiléptem.

Minden ugyanúgy nézett ki, mint korábban, de teljesen másmilyennek érződött. Tényleg ott voltam, fizikailag az OASIS-ban tartózkodtam. Már nem úgy éreztem, mintha avatárt használnék. Úgy éreztem, mintha én lennék az avatárom. Nem borította vizor az arcomat, nyoma sem volt annak a bénultságnak vagy korlátozottságnak, amit a haptikus kezeslábasban vagy kesztyűben mindig érezni lehetett. Még azt az ONI-fejpántot sem éreztem, amit a valódi testem ténylegesen viselt. Amikor felnyúltam, hogy megvakarjam a fejem, az eszköz nem volt ott.

Könnyű szellő fújt be a dolgozószobába az ablakon át, végigsimított a bőrömön, az arcomon és a hajamon.

Azt is éreztem, hogy a lábam a padlón nyugszik az avatárom bakancsának kényelmében.

Észrevettem, hogy szagokat is érzek. Beszívtam a falakon sorakozó ősöreg könyvek dohos szagát, amibe az égő gyertyák füstje keveredett.

Előrenyúltam, hogy megérintsem a legközelebbi munkaasztalt. Kitapintottam a fa egyenetlenségeit. Utána észrevettem az asztalon egy nagy tál gyümölcsöt – ami korábban nem volt ott. Megfogtam egy almát, és kiélveztem a súlyát a kezemben, kemény simaságát a tenyeremben. Mind az öt ujjamat rászorítottam, és éreztem, hogy a héja alatt apró, kásás benyomódásokat hoznak létre.

Lenyűgözött mindannak tökéletes replikálása, ami beérkezett a szenzoros bemenetemen. Apró, kifinomult ingerek voltak, amelyeket egy haptikus kesztyű soha nem lett volna képes szimulálni vagy újrakreálni.

Felemeltem az almát az avatárom ajkához, amely már a saját számnak tűnt, és beleharaptam sajátnak tűnő fogaimmal. Olyan íze volt, mint egy valódi almának. A legtökéletesebben érett és finom almának, amit valaha ettem.

Az OASIS-felhasználók mindig is képesek voltak enni és inni az avatárjukkal. De a haptikus kesztyűvel az ivás és a táplálkozás csak értelmetlen pantomim maradt. Az ember soha nem érzett semmit az ajkán, és még kevésbé érezte bárminek is az ízét a nyelvén.

De most az ONI-nak köszönhetően képessé váltam érezni. És éreztem is.

Elkezdtem megkóstolgatni a többi gyümölcsöt a tálban. A narancs, a banán, a szőlő és a papaya pont olyan finomnak tűnt, és miután beléjük haraptam, éreztem, ahogy a falat lefelé indul a nyelőcsövemben. Még azt is, hogy a gyomrom egyre jobban megtelik.

– Te jó ég! – kiáltottam fel az üres szobában. – Ez kibaszottul csodálatos! – De szavaimat alig lehetett érteni, mert a szám tele volt papayával. Éreztem, hogy a leve végigfolyik az államon. Beletöröltem az ingujjamba. Utána szaladgálni kezdtem a szobában, és majd szétvetett az izgalom, miközben a különböző tárgyakat tapogattam. És milyen volt a tapintásuk? Valódinak tűnt. Kibaszottul annak tűnt. Minden valódinak tűnt.

Amikor kezdeti lelkesedésem kicsit elcsitult, felmerült bennem a kérdés, hogy az ONI a fájdalmat is szimulálja-e. Mert ha a fájdalom is éppen olyan valódinak tűnik majd, mint a gyümölcsök íze, akkor ez fájni fog. Nagyon.

Próbaképpen óvatosan beleharaptam a nyelvembe. Az összes fogam nyomását éreztem a felületén, ahogy az ízlelőbimbóim szemcsésségét is, amikor végighúztam őket a metszőfogaimon. De semennyi fájdalmat nem észleltem, bármilyen erősen haraptam is bele. Mint gyanítottam, Halliday valamiféle fájdalomgátló óvintézkedést is beépített az eszközbe.

Elővettem az egyik fegyverem, és egyenesen lábon lőttem magam. Több pontot is veszítettem a sérülésem miatt, és éreztem egy enyhe kis fájdalmat, de inkább olyat, mintha megcsíptek, nem pedig meglőttek volna.

Spicces nevetés szökött ki belőlem, miközben visszatettem a tokjába a fegyverem. Három futólépéssel az ablaknál termettem, és kivetettem magam rajta, hogy repülni kezdjek, mint Superman. Miközben felszálltam a felhők közé, a köpenyem úgy lobogott körülöttem, mint egy palást. Úgy éreztem, mintha tényleg repülnék.

És hirtelen úgy éreztem, mintha bármire képes lennék. Mert úgy tűnt, hogy az is vagyok.

Megtörtént – ez az utolsó, elkerülhetetlen lépés a videójátékok és a valóság evolúciójában. A szimuláció megkülönböztethetetlenné vált a való élettől.

Tudtam, hogy Samantha nem fogja helyeselni. De túlságosan örültem ahhoz, hogy ezen gondolkozzam. Még többet akartam. És az ONI még többet tartogatott számomra. Sokkal többet.

Visszarepültem Anorak dolgozószobájába, és folytattam a kísérletezést az ONI képességeivel. Ekkor fedeztem fel egy új legördülő menüt az avatárom lebegő kijelzőjén, aminek az volt a neve, hogy ONI. Amikor kiválasztottam, tucatnyi nagy fájlt láttam, amelyek már letöltődtek a profilomba. Mindegyiknek .oni volt a kiterjesztése, és olyan provokatívan egyszerű fájlnevük volt, mint AUTÓVERSENYZÉS, SZÖRFÖLÉS, EJTŐERNYŐZÉS és KUNGFUKÜZDELEM.

Kiválasztottam a SZÖRFÖLÉS-t, és hirtelen egy szörfdeszkán találtam magam, amint gyakorlottan lovagolok egy hatalmas hullámon valami trópusi sziget partjai mellett. De amikor reflexszerűen megpróbáltam megmozdulni, hogy megőrizzem az egyensúlyom, rájöttem, hogy nem én irányítok. Ez egy passzív élmény volt. Csak nézőként vehettem részt benne. És valahogy ahhoz képest is másnak tűnt, amit Anorak dolgozószobájában éltem át – míg az hátborzongatóan zökkenőmentes és precíz volt, ez valahogy intenzívebbnek, ugyanakkor megrázóbbnak és idegenebbnek is tűnt.

Amikor lenéztem a testemre, észrevettem, hogy már nem Parzival vagyok – hanem valaki más. Kisebb és vékonyabb, sötétebb a bőröm, és hosszú, fekete tincsek lógnak az arcomba. Továbbá bikinit viseltem. Mellem volt. Nővé változtam! És gyakorlott szörfössé. Nem avatárrá. Ezt az élményt egy igazi ember rögzítette. Valaki más életének egy darabkáját élhettem át.

A mozdulataimat nem tudtam irányítani, de mindent láttam, hallottam, szagoltam és éreztem – minden olyasmit, amit a nő, aki ezt a felvételt készítette. Még az ONI-fejpántot is éreztem a fején – a fejemen –, és láttam a hordozható adattárolóját, ami egy vízhatlan tokban kapott helyet a jobb karjára szíjazva.

Ez megmagyarázta az érzékszervi különbségeket is. Már nem szimulált élményeket éltem át, amelyeket az OASIS szerverei generáltak számomra – hanem konkrétan ennek a szörfösnek a testén keresztül érzékeltem a világot egyik pillanatról a másikra, a szinapszisai közvetítésével. A nyers neurális ingereket vettem át egy olyan agyból, ami nem az enyém volt.

Amikor pár másodperccel később összecsapott felettem a hullám, az élmény véget ért, és ismét a saját avatárom bőrében találtam magam az Anorak dolgozószobájában.

Elővettem a következő élményt is, majd az utána következőt. Vezettem versenyautót, ejtőernyőztem egy kicsit, kungfuztam, búvárkodtam mély tengerben, és lovagoltam is – mindezt fél óra leforgása alatt.

Lejátszottam a listán szereplő összes .oni-fájlt, egyiket a másik után, egyik helyről a másikra és egyik testből a másikba ugorva, továbbá egyik élményből a másikba.

Csak akkor hagytam abba, amikor odaértem egy sor fájlhoz, amelyeknek olyan nevük volt, hogy SZEX-F-N.oni, SZEX-N-N.oni és SZEX-nembináris.oni. Erre még nem álltam készen. Őszintén, őrülten és mélyen szerelmes voltam Samanthába. És még mindig szédültem attól, ahogy pár nappal korábban elveszítettem vele a szüzességemet. Nem akartam megcsalni. Úgy gondoltam, a megcsalás az megcsalás, akár élőben csinálom, akár egy Memorexen.

Kiléptem az OASIS-ból, és visszanyertem az uralmat a testem felett. Ehhez a folyamathoz kellett pár perc. Utána levettem az ONI-fejpántot, és kinyitottam a szemem. Körbenéztem az irodában. Ellenőriztem az időt. Kicsit több, mint egy óra telt el, ami nagyjából elképzelhetőnek tűnt.

Megmarkoltam a székem karfáit. Felnyúltam, hogy megérintsem az arcom. A valóság a legkevésbé sem tűnt valóságszerűbbnek, mint korábban az OASIS. Az érzékszerveim nem tudtak különbséget tenni a kettő között.

Hallidaynek igaza volt. Az ONI meg fogja változtatni a világot.

Hogy a fenébe tudta ezt Halliday megcsinálni? Hogy sikerült feltalálnia egy ilyen komplex eszközt titokban? A hardver még csak nem is volt a specialitása.

A válasz az általa elküldött dokumentációban rejlett. Amikor végigolvastam, kiderült, hogy Halliday már több mint huszonöt éve dolgozott ezen egy idegtudósokkal teli kutatólaboratóriummal együtt – a teljes nyilvánosság elé rejtve a titkát.

Pár hónappal azután, hogy a GSS beindította az OASIS-t, Halliday felállított egy K&F laboratóriumot az Interfész Kutatólaboratórium nevű cégnél. Hivatalosan az volt a célja, hogy létrehozzon egy olyan neuroprotetikus hardvert, ami lehetővé teszi, hogy súlyosan sérült emberek is könnyebben használják az OASIS-t. Halliday az idegtudomány legjobb és legokosabb elméivel töltötte meg az IKL-t, és minden anyagi támogatást biztosított a kutatásaikhoz.

Az IKL egyáltalán nem titokban végezte a munkáját a következő pár évtized során. Éppen ellenkezőleg, sikerült létrehozniuk egy egész sor új egészségügyi implantátumot, amelyeket széles körben használni kezdtek. Én többről is olvastam a középiskolai tankönyveimben. Először egy újfajta cochleáris implantátumot találtak fel, ami lehetővé tette a felhasználóinak, hogy tökéletesen tisztán halljanak minden hangot mind a való világban, mind az OASIS-ban. Pár évvel később előálltak egy új retinaimplantátummal, amellyel a vakok és gyengénlátók tökéletesen „láttak” az OASIS-ban. És amikor két kis kamerát erősítettek a fejükre és csatlakoztattak ugyanehhez az implantátumhoz, akkor a való életbeli látásuk is helyreállt.

Az IKL következő találmánya egy olyan agyi implantátum volt, amelynek a segítségével a paraplégiás mozgássérültek pusztán a gondolataikkal is képesek lettek az OASIS-avatárjuk mozgását irányítani. Ez együttműködött egy másik implantátummal, amely a szimulált szenzoros ingerek érzékelését segítette. És ugyanezek az implantátumok lehetővé tették, hogy ezek az emberek visszanyerjék az uralmukat az alsó végtagjaik felett, továbbá helyreálljon a tapintásuk. Emellett mesterséges robotvégtagokat is tudtak irányítani a segítségükkel, illetve szenzoros ingereket érzékelni velük.

Ennek érdekében a kutatók feltaláltak egy módszert, amellyel „rögzíteni” tudták az idegrendszer által érzékelt és az agyba közvetített szenzoros információkat változatos ingerek esetében, majd eltárolták ezeket a felvételeket egy hatalmas érzékszervi könyvtárba, ahonnan bármelyiket le lehetett „játszani” az OASIS-ban, hogy tökéletesen szimulálják, mit érezhet egy ember, ha megérint, megízlel, meglát, megszagol valamit, vagy egyensúlyozik, hőmérsékletet és vibrációkat érzékel és így tovább.

A GSS levédte az Interfész Kutatólaboratórium találmányait, de Halliday soha nem próbált profitálni ezekből. Ehelyett létrehozott egy programot az implantátumok kiosztására olyan OASIS-felhasználóknak, akiknek szükségük lehet rá. A GSS még az implantátumok beültetésének orvosi költségeihez is hozzájárult. Ez a program elérhetővé tette a hatékony új eszközöket minden olyan fogyatékkal élő egyén számára, aki használni akarta őket, ugyanakkor az önkéntes kísérleti patkányok szinte kimeríthetetlen folyamát is biztosította az IKL-nek, akiken elvégezhetik az éppen aktuális kísérleteiket.

A hírekben többször láttam főcímeket az IKL áttöréseiről az agyi implantátumok terén, de a legtöbb emberhez hasonlóan én sem figyeltem ezekre oda túlzottan, mivel ez a technológia csak a súlyosan fogyatékosok számára volt elérhető, akik hajlandóak voltak invazív (és potenciálisan életveszélyes) agyműtéteknek kitenni magukat.

De miközben ezeket az elképesztő áttöréseket hajtotta végre, az IKL egy másik, titkos eszközt is kifejlesztett az elmúlt évtizedek során, ami végül a legnagyobb eredményévé vált – egy agy-számítógép interfészt, amely mindenre képes volt, amire az implantátumaik, csak műtét nélkül. Az általuk felhalmozott, az emberi elme működésével kapcsolatos hatalmas adathalom és az EKG-, MR- és SQUID-technológiák ötvözésével a laboratórium kifejlesztett egy módszert az agyhullámok kiolvasásához és továbbításához pusztán dermális érintkezők segítségével. Halliday a projekt összes aspektusát kompartmentizálta, vagyis az összes tudós- vagy mérnökcsapat egymástól elszigetelve dolgozott, és csak ő tudta, hogyan kapcsolódnak egymáshoz a részletek.

Több milliárd dollárra és több évtizednyi munkára volt szükség ahhoz, hogy végül sikerüljön elkészíteniük az OASIS Neurális Interfész fejpántját. De amint befejezték a biztonsági ellenőrzések utolsó körét, Halliday lezárta az ONI-projektet, és kudarcnak nyilvánította. Pár héttel később bezárta az Interfész Kutatólaboratóriumot is, és az összes alkalmazottjának felmondott. Mindnyájan akkora végkielégítést kaptak, hogy soha többé ne kelljen dolgozniuk – amennyiben tartják magukat a titoktartási szerződéshez, amelyet a belépésükkor alá kellett írniuk.

Hallidaynek így sikerült létrehoznia a világ első noninvazív agy-számítógép interfészét anélkül, hogy a világ tudomást szerzett volna róla.

És most a barátaim és én örököltük ezt a találmányt. A miénk lett – hogy elássuk, vagy közzétegyük.

Nem kezeltük lazán ezt a döntést. Hosszan mérlegeltük a mellette és ellene szóló érveket. Utána, egy heves vitát követően, mind a négyen szavaztunk róla. Az igenek győztek. És ezzel örökre megváltoztattuk az emberiség történelmének menetét.

Egy újabb sor biztonsági tesztet követően a GSS levédette az OASIS Neurális Interfész technológiáját, és megkezdődött a fejpántok tömeggyártása. A lehető legalacsonyabb áron dobtuk őket piacra, hogy a lehető legtöbb ember számára elérhetővé tegyük az élményt.

Az első napon több millió egységet eladtunk. És abban a pillanatban, hogy a fejpántok megjelentek az áruházak polcain, az IOI teljes VR-szemüveg- és haptikuskesztyű-készlete azonnal elavult technológiává vált. A GSS a történelem során először vált az OASIS-hardverek első számú gyártójává. És amikor elkezdett híre menni az ONI képességeinek, az eladások száma exponenciálisan megugrott.

Utána, alig pár nappal később, bekövetkezett az esemény, ami ezt az egész történetet mozgásba lendítette.

Pár másodperccel azután, hogy az OASIS szerverén a szimultán felhasználók száma 7 777 777-re nőtt, egy üzenet jelent meg Halliday régóta tetszhalott honlapján, ahol egykor a versenye eredményjelzője volt:

Leld meg a Szirén Szívének Hét Szilánkját

a hét világon, ahol a Szirén szerepet játszott

Az örökösömnek minden Szilánknak meg kell fizetnie az árát

Hogy ismét életre hívja szegény párát

Ez a Szilánkrejtélyként híresült el, és a régi harcosok azt vették észre először, hogy rímelése és szótagszáma a Három elrejtett kulcs három titkos kaput nyit kezdetű versikéére emlékeztet, amellyel Halliday beharangozta a híres Tojás-vadászatát.

Az emberek azt feltételezték, hogy a Szilánkrejtély csak egy bonyolult reklámfogás, amellyel a GSS új tulajdonosai próbálják promotálni az ONI-fejpántok piacra dobását. És mi soha nem próbáltuk cáfolni vagy leállítani ezeket a pletykákat, mert ezek segítettek elhitetni, hogy immár teljesen a kezünkben tartjuk az OASIS-t. De mi négyen tudtuk a felkavaró igazságot. Hogy fogalmunk sincs, mi ez az egész.

A Szilánkrejtély azért jelent meg, hogy bejelentse egy másik Húsvéti Tojás létezését – még egy tárgyét, amit excentrikus létrehozója valahol az OASIS-on belül rejtett el a halála előtt. És a vers megjelenésének időpontja sem lehetett véletlen. Biztosan az a döntésünk váltotta ki, hogy közzétesszük az OASIS Neurális Interfészt.

Szóval, mit is akar mondani nekünk Halliday pontosan?

A „Szirénnel” mintha Kira Morrow-ra célzott volna, Og elhunyt feleségére és Halliday viszonzatlan szerelmére. Amikor még együtt jártak középiskolába Ohióban, Kira Leucosiának nevezte el a Dungeons & Dragons-karakterét a görög mítoszok egyik szirénje után. Sok évvel később ugyanezt a nevet adta az OASIS-karakterének is. A halála után Halliday jelszónak használta a Leucosia nevet; ezt kellett kitalálnom ahhoz, hogy megnyerjem a verseny utolsó feladatát.

Nem volt egyértelmű, mi fog történni, ha valakinek sikerül begyűjtenie a Hét Szilánkot, és „ismét életre hívnia szegény párát”. De én azért keresni kezdtem őket. Halliday ismét az arcomba dobott egy kesztyűt, és én nem tudtam ellenállni a kísértésnek: felvettem.

És nem voltam egyedül. A találós kérdés megjelenése egy egész fészekalja új nyestet hozott létre, akik mind tűvé tették az OASIS-t a Hét Szilánkért. De az első tojással ellentétben most nem lett kihirdetve, mi lesz a jutalma annak, aki megtalálja a Szirén Szívét, úgyhogy senki nem tudta pontosan, mit is keres, és miért.

Egyetlen szempillantásnak tűnő idő alatt egy egész év eltelt.

Elértük a hárommilliárd eladott eszközt. Majd a négyet.

Gyorsan nyilvánvalóvá vált, hogy jogvédett, standard agy-számítógép interfészünk végtelenül változatos lehetőségeket biztosít nem az OASIS-szal kapcsolatos területeken is, például a természettudományban, a gyógyászatban, a repülésben, a gyártásban és a hadviselésben.

Az IOI részvényeinek ára egyre csökkent. Amikor elég mélyre süllyedt, végrehajtottunk egy ellenséges hatalomátvételt a cég felett. A GSS magába olvasztotta az IOI-t és az összes erőforrását, megállíthatatlan megavállalatot hozva létre, amely monopolizálta az uralmat a világ legnépszerűbb szórakozási formája, oktatási segédeszköze és kommunikációs platformja felett. Ennek megünnepléseként szabadon eresztettük az IOI összes bérrabszolgáját, és elengedtük a fennálló adósságukat.

Még egy év eltelt. Az OASIS elért egy újabb mérföldkőhöz – naponta ötmilliárd felhasználó lépett be a rendszerbe. Utána hat. Zsúfolt, évről évre melegedő bolygónk népességének kétharmada. És azoknak az embereknek több mint 99%-a, akik használták az OASIS-t, immár az új neurális interfészünkkel tette.

Pont, ahogy Halliday megjósolta, ez az új technológia komoly hatást gyakorolt az emberek napi életére, és általánosságban az emberi civilizációra is. Nap mint nap újabb élményeket lehetett letölteni. Bármit és mindent, amit csak el tudtok képzelni. Bárhova elmehettél, bármit csinálhattál, bárki lehettél. Ez volt a legaddiktívabb időtöltés, amit csak el lehet képzelni – sokkal addiktívabb volt, mint az OASIS valaha is, és ez azért nem kis szó.

Más vállalatok is megkísérelték feltörni az OASIS fejpántját, és ellopni a technológiánkat – de az ONI funkcionálásához szükséges szoftver és processzoridő az OASIS része volt. Élményeket offline is lehetett rögzíteni .oni-fájlba, sőt még bootlegbe is, de ezeket a fájlokat csak úgy lehetett lejátszani, ha az ember feltöltötte őket az OASIS-ba. Ez lehetővé tette a nem kívánt vagy illegális tartalmak törlését, mielőtt megoszthatnák őket a felhasználóinkkal. Továbbá azt is, hogy megtartsuk a monopóliumunkat afelett, ami rohamléptékben kezdett a világtörténelem legnépszerűbb szórakozási formájává válni.

A GSS létrehozta az ONI-netet, egy közösségi médiaplatformot, ami az .oni-fájlok megosztására épült. Ez lehetővé tette, hogy felhasználói embermilliárdok által feltöltött ONI-élményeket keressenek, vásároljanak, töltsenek le, értékeljenek és kritizáljanak. Továbbá azt is, hogy az ember a saját élményeit feltöltse és árusítsa az OASIS többi tagjának.

A „Szimek” az OASIS-ban készült felvételek voltak, a „Rec”-ek pedig a való világban rögzített élmények. Csakhogy a legtöbb gyerek már nem „valóságként” referált erre, hanem „Erelként” (az IRL-ből képezve). Az „Óban” pedig azt jelentette a szlengben, hogy az „OASIS-ban”. Vagyis a Receket az Erelben rögzítették, a Szimeket pedig az Óban készítették.

Az ONI-felhasználók immár nemcsak követhették a kedvenc celebjeiket a közösségi médián, hanem naponta pár percre a kedvenc celebjükké is válhattak. Belebújhattak a bőrükbe. Leélhettek pár rövid, erősen cenzúrázott részletet az ő sokkal fényűzőbb életükből.

Az emberek már nemcsak nézték a filmeket és a sorozatokat, hanem át is élték őket. A néző már nemcsak a közönség tagja volt, hanem maga a sztár. Ahelyett, hogy csak figyelték volna a rockkoncerteket, immár átélhették a kedvenc együttesük bármelyik tagjaként, miközben azok előadták a kedvenc dalaikat.

Egy ONI-fejpánttal és egy üres adattárolóval bárki képes volt rögzíteni egy való életbeli élményt, hogy utána feltöltse az OASIS-ba, és több milliárd embernek eladja világszerte. Az ember minden letöltésért kapott egy kis pénzt, és a GSS csak húsz százalékot vont le belőle annak fejében, hogy lehetőséget biztosít rá. Ha egy felvétel hirtelen népszerű lett, az ember egyetlen nap alatt meggazdagodhatott. A film-, rock-, pornó- és streamingsztárok nyakukat-lábukat törték, hogy kiaknázzák ezt a vadonatúj bevételi forrást.

Immár bárki átélhetett a karosszéke biztonságában bármit, amit egy emberi lény valaha átélhet, valamivel kevesebb pénzért, mint amennyibe egy jeges latte kerül. Bármilyen drogot kipróbálhatott, bármilyen ételt megkóstolhatott, bármilyen szexet kiélvezhetett anélkül, hogy aggódnia kellett volna a függőség, a kalóriák vagy a következmények miatt. Vágatlan, valódi élményeket is letölthetett, vagy előre megírt, interaktív kalandokban vehetett részt az OASIS-on belül. Az ONI-nak köszönhetően minden teljesen valósághűnek tűnt.

Az ONI világszerte sokkal elviselhetőbbé tette a szegények életét – és sokkal élvezetesebbé. Az emberek nem bánták, hogy szárított hínáron és szójafehérjén kell tengődniük, ha bármikor beléphettek az ONI-netre, és letölthettek egy ízletes, ötfogásos lakomát. Bármilyen konyhába belekóstolhattak világszerte, a világ legjobb szakácsainak főztjébe is, amit akár egy udvarházban, akár egy hegytetőn is elkölthettek, vagy egy panorámás étteremben, egy Párizsba tartó magángépen. Sőt arra is lehetőség nyílt, hogy extrém érzékeny ízlelőbimbókkal élvezzék ki ezeket az ételsorokat. Vagy hírességként, aki más hírességekkel vacsorázik, akiknek egy rakás volt híresség szolgál fel. A lehetőségek korlátlanok voltak.

Nagy kihívást jelentett viszont ennek a rengeteg, felhasználók által generált tartalomnak a moderálása – és nagy felelősséget is. A GSS bevezette a CenSoftot, a mi saját fejlesztésű MI-cenzorszoftverünket, ami az összes .oni-felvételt átnézte, mielőtt az megjelent volna, a gyanús tartalmakat pedig továbbküldte emberi ellenőrzésre. A kérdéses anyagokat a GSS alkalmazottai nézték át, majd ők döntötték el, hogy engedélyezhető-e a közzétételük – vagy, amennyiben bűncselekmény elkövetését észlelték, továbbították a feltöltő hazájának vagy szűkebb régiójának hatóságaihoz.

Az ONI-technológia újabb és újabb alkalmazási lehetőségei is elkezdtek megmutatkozni. A fiatal anyák körében például divat lett ONI-felvételeket készíteni a szülésükről, hogy a gyermek pár évvel később lejátszhassa majd, és átélhesse, milyen önmagát megszülni.

És én?

Nekem az összes álmom valóra vált. Undorítóan gazdaggá és abszurd módon híressé váltam. Szerelmes lettem álmaim nőjébe, és ő is belém. Biztosan boldog lehettem hát, nem?

Nos, nem annyira – ahogy ebből a beszámolóból ki fog derülni. Hirtelen kikerültem a megszokott helyemről úgy szakmailag, mint magánéletileg, úgyhogy nem kellett sok idő hozzá, hogy ismét teljesen elcsesszem az életem. És amikor ez megtörtént, a legöregebb barátom, az OASIS kebelén kerestem vigaszt.

Már az ONI előtt is problémát okozott nekem az OASIS-függőség. Most viszont olyanná vált számomra a bejelentkezés, mintha szuperheroint adnék be magamnak. Nem kellett sok ahhoz, hogy teljesen függővé váljak. Amikor nem ONI-felvételeket játszottam le, akkor az ONI-netet böngészgettem, hogy újabb felvételeket válogassak be a sorba.

Mindeközben tovább kutattam a Szirén Szívének Hét Szilánkja után. Bárhova teleportálhattam az OASIS-on belül, bármit megvehettem, amit akartam, és bárkit megölhettem volna, aki az utamba áll. De még így sem jutottam előrébb. És elképzelésem sem volt arról, hogy miért.

Az undor és az elkeseredés keveréke végül arra késztetett, hogy felajánljak egymilliárd dollárt annak, aki bármilyen információval tud szolgálni arra nézve, hogy hol találom meg a Hét Szilánkot. Ezt az ajánlatot egy stílusos rövidfilm formájában tettem közzé, amit az Anorak felhívásáról mintáztam. Abban reménykedtem, hogy így inkább Halliday küldetésének könnyed kifigurázását látják benne, mint elkeseredett segélykiáltást. És úgy tűnt, működik a dolog.

Az egymilliárd dolláros jutalom elég nagy visszhangot vert az OASIS-on belül. A szilánkok után kutató nyestek száma egy nap alatt megnégyszereződött. De egyiküknek sem sikerült besepernie a díjat. (A fiatalabb, idealistább szilánkvadászok egy része rövid ideig „szivadnak” nevezte magát, hogy meg lehessen különböztetni őket az előző generációs vadászoktól. De amikor mindenki „szívatnak”, kezdte hívni őket, meggondolták magukat, és maradtak a nyestnél. Az rájuk is illett. A Hét Szilánk is olyan Húsvéti Tojás volt, amit Halliday rejtett el, és ők ezekre vadásztak.)

Eltelt még egy év.

Utána, alig pár héttel az ONI kibocsátásának harmadik évfordulója után, végre megtörtént. Egy vállalkozó szellemű ifjú nyest elvezetett az Első Szilánkhoz. És amikor felvettem, események sorozatát indítottam be, ami drasztikusan megváltoztatta az emberiség sorsát.

Mint e történelmi események egyik szemtanúja, kötelességemnek tekintem, hogy első kézből számoljak be mindarról, amit megtapasztaltam. Hogy az eljövendő nemzedékek – már amennyiben lesznek ilyenek – hiteles tények birtokában legyenek, amikor megítélik a tetteimet.

NEGYEDIK SZINT

A barátom, Kira mindig is azt mondta, hogy az élet olyan, mint egy rendkívül nehéz és borzalmasan kiegyensúlyozatlan számítógépes játék. Amikor az ember megszületik, kap egy véletlenszerűen létrehozott karaktert véletlenszerűen generált névvel, rasszal, arccal és társadalmi osztállyal. A teste az avatárja, ami egy véletlenszerű földrajzi ponton jön létre az emberiség történelmének véletlenszerű pillanatában, az emberek véletlenszerű csoportjában, és utána az a feladata, hogy minél tovább életben maradjon. A játék néha könnyűnek tűnhet. Akár szórakoztatónak is. Máskor olyan nehéznek, hogy az ember legszívesebben feladná. Ebben a játékban azonban sajnos csak egy életünk van. Ha a testünk túl éhes, szomjas, sérült vagy öreg lesz, lenullázódik az életerőcsíkunk, és Vége a Játéknak. Egyesek akár száz évig is játszhatják anélkül, hogy rájönnének, ez egy játék, vagy hogy meg is lehet nyerni. Ahhoz, hogy megnyerjük, elég, ha minél kellemesebbé próbáljuk tenni az élményt, amibe belekényszerültünk mind önmagunk, mind mások számára, akikkel utunk során találkozunk. Kira azt mondta, hogy ha mindenki a győzelemre hajtana ebben a játékban, akkor sokkal jobban is élvezné mindenki.

– Anorak Almanachja, 77. fejezet, 11–20. bekezdés

0001

Marty McFlyhoz hasonlóan én is pontosan 10:28-kor ébredtem fel, Huey Lewis és a News „Back in Time” dalára.

Ezt a retró rádiós ébresztőórámnak köszönhettem – egy Panasonic RC–6015-nek, ugyanolyannak, amilyen Martynak is van a filmben. Átalakíttattam, hogy ugyanazt a dalt játssza ugyanabban a pillanatban, amikor Marty meghallja, miután végre visszajut a jövőbe.

Ledobtam magamról a franciaágy selyem ágyneműjét, és leraktam a lábam az előfűtött márványpadlóra. A ház számítógépes rendszere észrevette, hogy felébredtem, és automatikusan elhúzta a hálószoba körkörös függönyeit, amelyek mögül előbukkant hatalmas erdei birtokom 180 fokos panorámája, a látóhatáron Columbus városának felhőkarcolóival.

Még mindig nem hittem el teljesen. Ebben a szobában ébredni, erre a látványra, mindennap. Nemrégiben még a szemem puszta kinyitása is elég volt ahhoz, hogy mosoly kússzon az arcomra és rugalmasság a lépteimbe.

De aznap ez sem segített. Aznap csak egyedül voltam egy üres házban, egy összeomlás peremén ingadozó világban. És az ilyen napokon az a négy óra, amit ki kellett várnom, hogy visszatehessem az ONI-fejpántot a fejemre, és elszökhessek az OASIS-ba, egy örökkévalóságnak tűnt számomra.

Tekintetem a Gregarious Simulation Systems épületére szegeződött, a tükörüvegből készült csillogó nyílhegyre, ami a belváros közepén szökött a magasba. A GSS főhadiszállása alig pár saroknyira volt a régi IOI-felhőkarcoló-központtól, amelyben vállalati rabszolgaként töltöttem egy rövid időt. Most már az is a GSS-é volt. Mindhárom épületet ingyenes BodyLocker szállóvá változtattuk hajléktalanok számára. Biztosan ki tudjátok találni, hogy melyikünk kezdeményezésére.

Ha pár centivel jobbra vándorolt a tekintetem a felhőkarcolók során, az átalakított Hilton hotel körvonalát is ki tudtam venni, ahol a lakosztályomat béreltem a verseny utolsó éve alatt. Immár turistalátványosság volt. Az emberek konkrétan jegyeket vásároltak, hogy megnézhessék azt a háromszor hármas garzont, ahova bezárkóztam a világ elől, hogy Halliday Húsvéti Tojásának megtalálására koncentráljak. Nem biztos, hogy azt is tudták, miszerint az volt életem legsötétebb, legmagányosabb időszaka.

Felszínesen nézve az életem teljesen megváltozott azóta. Csakhogy most is ott álltam az ablaknál, és szenvedtem, máris a következő ONI-adagomra éhezve.

Azt a Portland Avenue-i Rakást, ahol Oklahoma Cityben felnőttem, már évekkel azelőtt ledózeroltattam, hogy felállíthassak egy emlékművet a helyére anyámnak, nagynénémnek, Mrs. Gilmore-nak és a többi szegény léleknek, aki balszerencséjére abban a pokolbugyorban halt meg. Elintéztem, hogy az összes lakóját átköltöztessék egy új lakóparkba, amit a város szélén építtettem fel. Még mindig melegség öntötte el a szívem a tudattól, hogy a rakás összes korábbi lakója azzá vált, amit korábban el sem tudott volna képzelni – háztulajdonossá.

Bár a lakónegyed, ahol felnőttem, már nem is létezett, még mindig meglátogathattam, amikor csak akartam, mert az OASIS-ban ott volt a Portland Avenue-i Rakás rendkívül pontos mása, amit a valódi helyszínről készült fotókból és videókból rekonstruáltak. Ez immár szintén népszerű turistalátványosságnak számított az OASIS-ban, még osztálykirándulásokat is szerveztek oda.

Időnként én is ellátogattam a helyszínre. Beültem a régi búvóhelyem szőrszálhasogatóan pontos másolatába, és az utat csodáltam, ami elvezetett onnan egészen odáig, ahova jutottam. A valódi furgon, amit rejtekhelyként használtam, ki lett mentve a szeméthalomból, és légi úton át lett szállítva Columbusba, hogy kiállíthassa a GSS Múzeum. De én szívesebben látogattam a búvóhelyem szimulációját, mint az igazit, mert az az OASIS-ban még mindig az elhagyott járművek kupaca alatt rejtőzött a Portland Avenue-i Rakás végében, ami ugyanolyan ép volt, mint gyermekkoromban, mielőtt Sorrento bombái végeztek volna vele és egyben a gyermekkorommal is.

Néha odakószáltam a nagynéném, Alice régi lakhelyének másolatához. Felsétáltam a lépcsőn a lakókocsiba, bementem, összegömbölyödtem a mosókonyha sarkában, ahol régen aludni szoktam, és bocsánatot kértem anyámtól és a nénikémtől, amiért akaratomon kívül a halálukat okoztam. Nem tudtam, hova máshova mehetnék, hogy beszéljek velük. Egyiküknek sem volt sírja vagy sírköve, amit meglátogathattam volna. És az apámnak sem. Mindhármukat elhamvasztották – Alice nénikémet a halála pillanatában, a szüleimet később, a város hamvasztó- és maradvány-újrahasznosító programja keretében. Mindhármukból por lett a szélben.

A látogatásaim során megértettem, hogy Halliday miért rekonstruálta Middletownt olyan szeretetteljes részletességgel, annak ellenére, hogy neki is elég sok rossz gyermekkori emléke volt. Ő is szeretett volna újra és újra visszalátogatni a múltjába, hogy felvegye a kapcsolatot azzal a valakivel, aki korábban volt, még mielőtt a világ megváltoztatta.

– R-r-reggeli csúcs, Wade! – dadogta egy ismerős hang, amikor beléptem a fürdőszobába. Oldalra pillantottam, Maxre, a rendszerem karbantartásáért felelős, sokat elszenvedett szoftveremre, aki egy hatalmas okostükörből mosolygott le rám a csapnál.

– Jó reggelt, Max! – dünnyögtem. – Mi a helyzet?

– A lokáció szinonimája – válaszolta. – Ez könnyű volt! Kérdezz még valamit! Rajta!

Amikor nem válaszoltam, heavymetal-arcot vágott, és léggitározni kezdett, miközben azt kiabálta: – Wade világa! Wade világa! Buli van! Nagyszerű!

Én csak a szememet forgattam, és kézzel húztam le a vécét a hatás kedvéért.

– Jézusom! – folytatta Max. – Nehéz közönség ez a mai. Bal lábbal keltél fel a koporsódból?

– Igen, kicsit úgy érzem – válaszoltam. – Indítsd el a reggeli lejátszási listát, kérlek!

A „This Must Be the Place (Naive Melody)” kezdett szólni a házban a Talking Headstől, és azonnal felengedtem egy kicsit.

– Gracias, Max!

– De nada, kicsiny enchiladám!

Pár hónapja telepítettem újra a MaxHeadroom v3.4.1-et mint rendszerkezelőt. Úgy gondoltam, a jelenléte segíthet abba a lelkiállapotba visszaállni, amelyben Halliday versenye alatt voltam. És ez bizonyos mértékben működött is. Olyan volt, mintha egy régi barátomat látogattam volna meg. És az igazat megvallva, szükségem is volt a társaságra. Bár valahol a lelkem mélyén tudtam, hogy egy rendszerkezelő szoftverrel beszélgetni alig valamivel kevésbé bizarr, mint ha az ember önmagával beszélgetne.

Max felolvasta az aznapi újsághírek címét, miközben átöltöztem edzőruhába. Azt mondtam neki, hogy ugorja át az összes háborúról, betegségről vagy éhínségről szólót. Úgyhogy az időjárással kezdte. Szóltam neki, hogy azzal ne fáradjon, majd felvettem a vadonatúj Okagami NexSpex kiterjesztettvalóság-megjelenítő szemüvegemet, és elindultam lefelé. Max is velem tartott, sorra megjelent az útvonalamon található antik CRT-monitorokon.

Halliday régi udvarháza még a nap közepén is kihaltnak tűnt. A háztartást csupa csúcstechnológiás humanoid robot vezette, amelyek főleg akkor dolgoztak, amikor én aludtam, úgyhogy soha nem találkoztam velük. Volt egy Demetri nevű privát szakácsom, de ő ritkán jött ki a konyhából. A bejárati kapunál őrködő és a birtokon járőröző biztonsági őrök is emberek voltak, de csak akkor jöttek be a házba, ha megszólalt egy riasztó, vagy hívattam őket.

Az idő legnagyobb részében egyedül voltam egy hatalmas, magányos ház több mint ötven helyiségében, beleértve két konyhát, négy étkezőt és összesen huszonegy fürdőszobát is. Még mindig nem értettem, miért van szükség ennyi vécére – és még meg sem találtam mindet. De ezt betudtam az előző tulajdonos közismert különcségének.

Egy héttel azután költöztem be James Halliday régi birtokára, hogy megnyertem a versenyt. A ház Columbus északkeleti peremén állt, akkoriban teljesen üresen. Halliday kérésére az összes ingóságát elárverezték a halála után, öt évvel azelőtt. De a ház és a harminchektáros birtok az öröksége részét képezte, úgyhogy azt is én kaptam meg a többi erőforrásával együtt. Samantha, H és Shoto megtette azt a szívességet, hogy eladta nekem a tulajdonrészét, így én lettem az egyetlen birtokosa. Immár ugyanabban az elszigetelt erődben éltem, ahova gyermekkorom hőse zárkózott be élete utolsó részében. Ahol létrehozta azt a három kulcsot és kaput…

Tudomásom szerint Halliday soha nem adott nevet az ingatlannak. De én úgy éreztem, szükség lenne rá, úgyhogy Monsalvatnak kereszteltem a kastély után, ahol Sir Parzival végül rátalált a Szent Grálra bizonyos kerekasztal-legendák szerint.

Már három éve Monsalvatban éltem, de a szobák nagy része még mindig üresen, berendezetlenül állt. De ezt én nem láttam, mivel a rajtam lévő szemüveg röptében kidekorálta körülöttem a házat, miközben benne mászkáltam. Gyönyörű kárpitokkal borította az üres falakat, felbecsülhetetlen értékű festményekkel és bekeretezett filmplakátokkal. Az összes üres szobát bútorok illúziójával és dísztárgyakkal töltötte meg.

Mármint, amíg utasítást nem adtam neki, hogy rendezze át az üres tereket, mint ahogy most is, a reggeli futásom előtt.

– Töltsd be A végzet templomát! – mondtam, amikor leértem a nagy lépcső aljára.

Az udvarház üres előcsarnoka és halványan megvilágított folyosói azonnal átváltoztak hatalmas, föld alatti barlangok és alagutak labirintusává. És amikor végignéztem magamon, az edzőruhám helyét is egy tökéletesen renderelt Indiana Jones-jelmez vette át a kopott bőrdzsekivel, a jobb csípőmön egy ostorral és egy viharvert puhakalappal.

Miközben végigkocogtam a folyosón, megszólalt Indy főcímzenéje, és változatos akadályok és ellenségek jelentek meg előttem, akiket vagy ki kellett kerülnöm, vagy eltüntetnem a képzeletbeli ostorommal. Minden kikerült akadályért és legyőzött ellenségért pontokat kaptam. Továbbá bónuszpontokat is szerezhettem a szívritmusom egyenletesen tartásáért, és azért, ha kiszabadítom a templomban rabszolgamunkára kényszerített gyerekeket az utam mentén sorakozó cellákból. Nyolc kilométert futottam le így, a ház egyik végéből a másikba és vissza. És sikerült felülmúlnom az előző rekordomat.

Bezártam a játékprogramot, levettem az AR-szemüvegem, majd megtörölköztem, és ittam egy kis vizet, mielőtt elindultam az edzőtermembe. Útközben megálltam a garázsnál, hogy megcsodáljam az autógyűjteményemet. A napi szertartásaim közül ez volt az egyetlen, amelyik mindig mosolyt csalt az ajkamra.

A birtok hatalmas garázsában immár négy klasszikus filmes gépjármű másolata állt – ugyanaz a négy, amely az avatárom OASIS-beli járművét, az ECTO–88-at ihlette. Ott állt Doc Brown 1982-es DeLorean DMC–12 időgépének tökéletes másolata (még mielőtt lebegni tudott volna); a Szellemirtók 1959-es Cadillac ektomobilja, az Ecto–1; az 1982-es fekete Pontiac Firebird Trans-Am Knight Industries 2000, vagyis KITT (szuper üldöző üzemmóddal); és végül, a garázs túlsó végén dr. Buckaroo Banzai anyagon áthatoló Jet Carja, ami egy erősen átalakított 1982-es Ford F furgonból készült, egy DC–3 teherszállító repülő hajtóműveivel és egy második világháborús német vadászgép pilótafülkéjével, turbinameghajtású hajtóművel és a gyors fékezést szolgáló ejtőernyőrendszerrel kiegészítve.

Soha nem vezettem ezeket az autókat. Csak azért jártam ki a garázsba, hogy megcsodáljam őket. Néha beleültem valamelyikbe, és bekapcsoltam az összes kijelzőt és kezelőszervet, miközben régi filmzenéket hallgattam és ötleteket próbáltam kitalálni az ECTO–88-filmsorozatom következő részéhez – ezen a projekten akkor kezdtem dolgozni, amikor a terapeutám felvetette, hogy jót tenne nekem egy kreatív szelep.

Eleve a GSS tulajdonában voltak azok a médiacégek, amelyek a Vissza a jövőbe, a Szellemirtók, a Knight Rider és a Nyomul a nyolcadik dimenzió filmes jogait kezelő stúdiókat birtokolták, és miután kifizettem egy rakás pénzt Christopher Lloyd, David Hasselhoff, Peter Weller, Dan Aykroyd és Bill Murray jogi örököseinek, engedélyt kaptam arra, hogy mindegyikükről létrehozzak egy számítógépesen generált FActort (facsimile actor, vagyis színészmásolat) a filmjeimhez. Ezek alapvetően annyi mesterséges intelligenciával rendelkező színészkarakterek voltak, hogy értelmezni tudták a verbális utasításaimat, miután virtuális díszletek közé helyeztem őket a GSS népszerű Cinemaster filmkészítő szoftverén belül.

Ez lehetővé tette egy régi rajongói álmom megvalósítását: egy epikus műfajvegyítő filmet dr. Emmett Brownról és dr. Buckaroo Banzairól, akik szövetkeznek a Knight Industriesszal, hogy létrehozzanak egy egyedi, interdimenzionális időgépet a Szellemirtóknak, akik arra használják, hogy megmentsék a tíz ismert dimenziót egy négyszeres átszakadástól, ami kilyukaszthatná a téridő-kontinuumot.

Már két ECTO–88-filmet írtam, rendeztem és készítettem. Mindkettő elég jól teljesített a körülményekhez képest – manapság nehéz rávenni az embereket, hogy végigüljenek egy nagyfilmet vagy fizessenek érte ennyi olcsó ONI-net opció között –, de nem hoztak elég pénzt a konyhára a rengeteg speciális effektus miatt egekbe szökő költségeim fedezéséhez. De persze nem érdekelt, mennyit keresek a kis házimozijaimmal. Csak az öröm számított, amit az elkészítésük, a megnézésük és a többi rajongó reakciója váltott ki belőlem. Most az ECTO–88 III. részén dolgoztam – rendkívüli kockatrilógiám befejező részén.

Odamentem KITT-hez, hogy köszönjek neki, és az jó reggelt kívánt nekem. Utána Max is megjelent az egyik műszerfalkijelzőn, és megdicsérte KITT új merevlemezét. KITT megköszönte, és ők ketten a merevlemez technikai specifikációiról kezdtek csacsogni, mint amikor két autórajongó motorokról beszélget. És még azután is folytatták, hogy én kimentem a garázsból.

Ezután eljött a súlyzózás ideje az üres étkezőben, amit átalakítottam privát edzőteremmé. Max időnként bátorító dolgokat mondott, miközben a vasakkal erőlködtem, egy-egy csípősebb megjegyzést keverve közéjük. Elég jó személyi edző lett volna. De pár perccel később elnémítottam, hogy megnézzem a Ki vagy, doki? egyik Peter Davison-korabeli epizódját. Ez volt Kira Morrow egyik kedvenc sorozata, és Davison volt a harmadik kedvenc Doktora Jodie Whittaker és David Tennant után.

Kutatás, emlékeztettem magam. Folytatnod kell a kutatómunkát.

De nem tudtam az epizódra koncentrálni. Csak a GSS aznap esedékes negyedéves tulajdonosi értekezlete járt a fejemben, mert ez azt jelentette, hogy most fogom először látni Samanthát az előző találkozónk óta, ami három hónappal korábban volt.

Bár valójában az OASIS-ban szoktunk értekezni, ami azt jelentette, hogy csak az avatárját fogom látni. De ez sem csökkentette a szorongásomat. Samantha és én először a virtuális térben találkoztunk. Már jóval azelőtt megismertük egymást az avatárunkon keresztül, hogy a való világban is összefutottunk volna.

Samantha Evelyn Cook és én először Ogden Morrow házában találkoztunk, az oregoni hegyek között, közvetlenül azután, hogy segített nekem megnyerni Halliday versenyét.

H és Shoto is ott volt, és a következő hét napot Og nagy becsben tartott vendégeiként töltöttük, miközben személyesen is megismertük egymást. Azok után, amit együtt átéltünk az OASIS-ban, erős kötelék alakult ki közöttünk. De az az egy hét, amelyet a való világban töltöttünk együtt, családdá tett minket – bár rendkívül diszfunkcionálissá.

Továbbá azon a héten szerettünk egymásba Samanthával.

Én már azelőtt meg voltam győződve róla, hogy beleszerettem az OASIS-ban, mielőtt találkoztunk volna az Erelben. És a magam naiv, kamaszos módján talán szerelmes is voltam. De amikor végre a valóságban is tölthettünk együtt egy kis időt, újra beleszerettem. És másodszorra már sokkal erősebben, mivel a kapcsolódásunk immár, a természet rendje szerint, fizikaivá is vált, és nemcsak lelki volt.

Ezúttal ő is belém szeretett.

Közvetlenül azelőtt, hogy először megcsókolt, azt mondta, hogy én vagyok a legjobb barátja és a kedvenc embere is. Úgyhogy szerintem ő is elkezdett belém szeretni már az OASIS-ban. De velem ellentétben neki volt annyi esze, hogy ne bízzon azokban az érzelmekben, és ne kezdjen velük semmit, amíg el nem távolítjuk az avatárunk szűrőjét, és meg nem ismerjük egymást a valóságban.

– Nem tudhatod, hogy szeretsz-e valakit, amíg hozzá nem érsz – mondta nekem. És, mint mindig, igaza volt. Amint elkezdtünk egymáshoz érni, alig bírtuk abbahagyni.

Egymással veszítettük el a szüzességünket három nappal az után a csók után. A hét hátralévő részét azzal töltöttük, hogy minden adandó alkalommal elosontunk összegyűrni a lepedőt. A Depeche Mode-hoz hasonlóan nekünk sem volt elég semennyi.

Og Völgyzugoly mintájára alakította ki a birtokát A Gyűrűk Ura-filmekből, és ahhoz hasonlóan az övé is egy völgy mélyén bújt meg, ezért az erősebb hangok gyakran visszhangot vertek a szemközti hegyoldalon. De a barátaink és a vendéglátónk nagyvonalúan úgy tettek, mintha mit sem hallanának abból a rengeteg zajból, amit minden bizonnyal keltettünk.

Én még soha nem éltem át ilyen szédítő boldogságot és eufóriát. És soha nem éreztem úgy, hogy ennyire akarnának és szeretnének. Amikor Samantha átölelt, soha többé nem akartam elengedni.

Egyik este úgy döntöttünk, hogy a mi dalunk a „Space Age Love Song” a Flock of Seagullstól, és újra és újra meghallgattuk, miközben beszélgettünk vagy szeretkeztünk. Most már ki nem állhattam azt a dalt. Letiltottam az OASIS-beállításaimban, nehogy még egyszer meghalljam.

H, Shoto, Samantha és én emellett azzal töltöttük azt a hetet, hogy a kérdések végtelen áradatára válaszoltunk a médiának, nyilatkozatot tettünk változatos hatóságoknak, és papírok hegyeit írtuk alá a Halliday-örökséget kezelő ügyvédeknek, akiknek az volt a feladata, hogy egyenlő arányban elosszák közöttünk.

Mindannyian nagyon megszerettük Ogden Morrow-t, mialatt a birtokán tartózkodtunk. Ő volt az az apafigura, amilyen egyikünknek sem volt, és annyira hálásak voltunk a verseny során és utána nyújtott segítségéért, hogy úgy döntöttünk, a Tökös Ötös tiszteletbeli tagjává tesszük. Hálásan elfogadta. (És mivel már csak négyen maradtunk, Ogden Morrow befogadása annak is elejét vette, hogy tévessé váljon a becenevünk.)

Ogot arra is fel akartuk kérni, hogy jöjjön el a Gregarious Simulationbe vezető tanácsadónak. Végtére is, ő volt a vállalat egyik alapítója, és az egyetlen közöttünk, akinek volt gyakorlata a vezetésében. De Og ezt az ajánlatunkat visszautasította, arra hivatkozva, hogy nem akar felhagyni a nyugdíjas életmóddal. Megígérte viszont, hogy így is ad majd nekünk tanácsokat, amikor kérünk tőle.

Aznap reggel, amikor végül elhagytuk a birtokát és elváltak útjaink, ő lesétált a privát repülőteréhez, hogy elbúcsúzzon tőlünk. Mindegyikünket külön megölelt, és megígérte, hogy tartja velünk a kapcsolatot az OASIS-on keresztül.

– Minden rendben lesz – biztosított minket. – Mindnyájan remek munkát fogtok végezni!

Akkoriban még rengeteg okunk volt rá, hogy kételkedjünk a jóslatában. De mindannyian úgy tettünk, mintha hinnénk neki, és a belénk vetett bizalma megalapozott lenne.

– Olyan fényes a jövőnk, hogy napszemüveget kell vennünk! – jelentette ki H, miközben felvett egy Ray-Bant, és felszállt a szülőföldjére tartó magángépre.

Amikor Samantha és én búcsúzóul megcsókoltuk egymást aznap reggel a repülőtéren, el sem tudtam volna képzelni, hogy ez lesz az utolsó csókunk. Másnap azonban felfedeztem az OASIS Neurális Interfész fejpántját, és minden megváltozott.

Tudtam, hogy Samantha mérges lesz, amiért kipróbáltam az eszközt, mielőtt megbeszéltem volna vele. De mivel tökéletesen működött, és semmi bajom nem lett tőle, feltételeztem, hogy megbocsátja majd a vakmerőségemet. Ő viszont olyan dühös lett, hogy rám vágta a telefont, még mielőtt befejezhettem volna a különböző dolgok leírását, amiket az ONI-val éltem át – és azokét, amiket nem szándékoztam átélni.

H és Shoto sokkal lelkesebben reagált a hírre. Mindketten eldobtak mindent, és Columbusba repültek, hogy ők is kipróbálják az eszközt. És miután megtették, őket is pont annyira elvarázsolta a dolog, mint engem. Ez a technológia végtelenül felemelő volt. Az OASIS Neurális Interfész jelentette a protézisek netovábbját. Bármilyen testi betegséget meg tudott gyógyítani átmenetileg azáltal, hogy megszakította az elme kapcsolatát vele, és áthelyezte a szellemet egy új, teljesen egészséges és tökéletesen funkcionáló testbe az OASIS-ban – egy szimulált testbe, ami soha nem érzett fájdalmat, de amelyen keresztül minden létező élvezetet át lehetett élni. Mindhárman egymás szavába vágva beszélgettünk erről azokat a dolgokat sorolva, amelyeket ez az eszköz teljesen meg fog változtatni.

De amikor Samantha is megérkezett, minden drasztikus hanyatlásnak indult.

Még mindig emlékszem az aznapi beszélgetésünk minden szavára, mivel vakmerően rögzítettem őket az ONI-fejpánttal. Az azóta eltelt három évben szinte mindennap újra végigéltem az egészet. Nekem úgy tűnt, mintha a szakításunk alig pár nappal korábban történt volna. Mert számomra ez így is volt.

– Vedd le azt a hülyeséget! – mondta Samantha a fejemen lévő ONI-fejpántra pillantva. Az eredeti fejpánt, amit Halliday páncélszobájában találtam, ott hevert köztünk a tárgyalóasztalon három másolat mellett, amelyek frissen érkeztek a 3D nyomtatóból.

– Nem – válaszoltam dühösen. – Rögzíteni akarom, milyen nevetségesen viselkedsz most, hogy később lejátszhasd, és te is meglásd!

H és Shoto ott ültek közöttünk a tárgyalóasztal két oldalán, és úgy kapkodták a fejüket, mintha egy teniszmeccset néznének. Shoto némi késleltetéssel hallotta a szavainkat a rajta lévő Mandarax tolmácsfülhallgató segítségével.

– Már megmondtam – kapta fel Samantha az egyik eszközt az asztalról –, hogy én soha nem fogom hagyni, hogy egy ilyen izé vegye át az irányítást az agyam felett. Soha!

Ezzel a falhoz vágta a fejpántot, de az nem tört el. Nagyon rugalmas volt.

– Hogy mondhatnál róla megalapozott véleményt, amíg ki nem próbálod? – kérdezte H csendesen.

– Ragasztót sem szívtam soha – vágott vissza Samantha. Frusztráltan felsóhajtott, és beletúrt a hajába. – Nem tudom, miért nem vagyok képes megértetni veletek. Ez az utolsó, amire az emberiségnek szüksége van. Hát nem látjátok? Teljesen fel van fordulva a világ…

Ezzel elővett fél tucat hírt a nagyvilágból szegénységet, éhínséget, betegséget és háborúkat ábrázoló videók kíséretében, illetve pár természeti katasztrófát. A látvány még elnémított hanggal is elég borzalmas volt.

– A világ fele már így is azzal tölti minden pillanatát, hogy megfeledkezik a valóságról az OASIS-ban. Máris a tömegek ópiumaként emlegetnek minket. És most még jobban meg akarjátok emelni a dózist?

Én csak a szememet forgattam, és megráztam a fejem. Éreztem, hogy egyre jobban feltolul bennem az adrenalin.

– Ez tiszta hülyeség, Arty, te is tudod – válaszoltam. – Akár már holnap kikapcsolhatnánk az OASIS-t, az sem oldaná meg az emberiség problémáit. Csak megfosztaná az embereket az egyetlen menekülőúttól. Úgy értem, tisztában vagyok vele, hogy mire gondolsz, és én is úgy vélem, hogy mindenkinek ki kellene egyensúlyoznia az OASIS-ban töltött idejét ugyanannyi valóságban töltött idővel. De nincs jogunk megmondani a felhasználóinknak, hogyan éljenek. Nekem pokoli lett volna a gyermekkorom a rakásban, ha nem fértem volna hozzá az OASIS-hoz. Szó szerint megmentette az életemet. És már H-tól is hallottam ugyanezt.

Mindketten H-ra pillantottunk. Egyetértően bólogatott.

– Mi nem voltunk olyan szerencsések, hogy egy fényűző vancouveri kertvárosban nőjünk fel, mint te, Samantha – tettem hozzá. – Hogy jössz te ahhoz, hogy kritizáld, ahogy mások megküzdenek a valósággal?

Samantha összeszorította a száját és szigorú szemmel meredt rám, de még mindig nem válaszolt. Én meg, mint utólag rájöttem, arra használtam ezt a lehetőséget, hogy még jobban elássam magam. Teljesen.

– És az ONI-technológia több százmillió életet fog megmenteni – folytattam önelégülten. – Azzal, hogy megelőzi az olyan fertőző betegségek terjedését, mint az influenza, ami mindkét szülődet megölte. – Ezzel én is átváltottam vádló hangnemre. – Hogy szólhatsz fel egy olyan találmány ellen, ami mindkettejüket megmenthette volna?

Ő erre felkapta a fejét, és olyan döbbent fájdalommal meredt rám, mintha pofon vágtam volna. De utána megkeményedett a tekintete, és ez volt az a pillanat, amikor eltűnt belőle az irántam érzett szerelem. Én ott és akkor nem vettem ezt észre az adrenalintól, de az ezt követő megtekintéseim során minden egyes alkalommal kristálytisztán láttam. Az a váratlan változás a tekintetében mindent elárult. Az egyik pillanatban még szeretett, a másikban már nem.

Egyáltalán nem válaszolt a kérdésemre. Csak némán belém fúrta a tekintetét, amíg végül Shoto közbe nem szólt.

– Több billió dollárt fogunk keresni ezekkel a fejpántokkal, Arty – jelentette ki higgadtan. – Azt a pénzt felhasználhatjuk a világ megsegítésére. Arra, hogy megjavítsuk azokat a dolgokat, amiket meg kell javítani.

Samantha megrázta a fejét.

– Nincs az a pénz, amivel helyre lehetne hozni a károkat, amiket ezek a fejpántok okozni fognak – válaszolta immár legyőzött hangon. – Ti is olvastátok Og e-mailjét. Ő is úgy gondolta, hogy rossz ötlet lenne ezeket piacra dobni.

– Og ki sem próbálta az ONI-t – válaszoltam túl sok haragot engedve a hangomba szivárogni. – Ő is olyan, mint te. Elítéli anélkül, hogy akár megpróbálná megérteni a benne rejlő lehetőségeket.

– Dehogynem értem a benne rejlő lehetőségeket, te idióta! – kiáltott fel Samantha. Végignézett az asztalon. – Jézusom! Egyikőtök sem nézte mostanában újra a Mátrixot? Vagy a Sword Art Online-t? Soha nem lesz jó ötlet közvetlenül csatlakoztatni az agyunkat és az idegrendszerünket egy számítógépes szimulációhoz! Most arról beszélünk, hogy teljesen átadjuk az elménk feletti irányítást egy gépnek. Hogy kiborgokká válunk…

– Ne már – szólt közbe H. – Túlreagálod…

– Nem! – kiáltott fel Samantha. – Nem reagálom túl. – Utána mély levegőt vett, és mindhármunkon végignézett. – Hát nem értitek? Ezért nem dobta piacra maga Halliday sem a technológiát. Tudta, hogy ez felgyorsítaná az emberi civilizáció összeomlását, mert arra ösztökélné az embereket, hogy még több időre meneküljenek el a valóság elől. Nem akarta vállalni Pandóra szelencéje felnyitásának a felelősségét. – Rám nézett, és a szeme megtelt könnyekkel. – Azt hittem, te itt akarsz élni. A való világban. Velem. De semmit nem tanultál, nem igaz?

Ezzel odanyúlt, és ököllel rácsapott a fejpántomhoz csatlakoztatott külső merevlemez bekapcsológombjára, véget vetve a felvételnek.

Amikor végül hivatalos szavazást tartottunk az ügyben, H, Shoto és én a készülék szabadalmaztatására és kibocsátására szavaztunk, Samantha pedig egymaga képviselte az ellenzék hangját.

Nem tudott megbocsátani nekem. Ezt meg is mondta közvetlenül azután, hogy ellene szavaztam. És közvetlenül azelőtt, hogy kidobott.

– Mi nem lehetünk együtt, Wade – közölte velem váratlanul érzelemmentessé vált hangon. – Kizárt, ha egy ilyen alapvető dologban sem tudunk egyetérteni. És egy ilyen fontosban. A mai tetteid katasztrofális következményekkel fognak járni. Sajnálom, hogy te ezt nem látod.

Miután az agyam végre feldolgozta a történteket, a mellkasomat szorongatva lerogytam egy székbe. Kétségbeestem. Én még mindig szerelmes voltam belé. Tudtam, hogy összetörtem a szívét. De abban is hittem, hogy helyes lépés piacra dobni az ONI-t. Milyen ember lennék, ha szenvedők milliárdjait fosztanám meg tőle pusztán azért, hogy megmaradjon a kapcsolatom?

Amikor végül sikerült felhívnom, és megpróbáltam ezt elmagyarázni neki, nagyon dühös lett rám. Azt mondta, hogy én vagyok az önző, amiért nem vagyok hajlandó belátni a tettünk veszélyeit. Onnantól fogva nem volt hajlandó szóba állni velem.

Az ONI-fejpántom szerencsére könnyű kiutat kínált a szenvedésből. Egyetlen gombnyomással elterelte a gondolataimat az összetört szívemről, és másfelé fókuszálta őket. Bármikor felvehettem, és átélhettem egy másik ember boldog pillanatait. Vagy csak bejelentkezhettem az OASIS-ba, ahol úgy kezeltek, mint egy istent, és ahol immár minden teljesen valósághűnek tűnt – pont annyira, mint az életszerű álmok szoktak.

Amikor megjelent a Szilánkrejtély, rávetettem magam, hogy ezzel is eltereljem a figyelmemet. De a megfejtésére irányuló megszállottságom mostanára, három évvel később erőltetett és kétségbeesett próbálkozássá vált, és ezt én is tudtam. Egyszerűen csak azt akartam feledtetni vele, hogy mennyire elbaltáztam a magánéletemet. Nem mintha ezt valaha is hajlandó lettem volna hangosan beismerni.

De persze mindez egyáltalán nem segített abban, hogy megjavítsam, ami elromlott. Még mindig minden egyes nap eszembe jutott Samantha. És még mindig azon agyaltam, mit csinálhattam volna másképp.

Újabban azt mondogattam magamnak, hogy Samantha amúgy is szakított volna velem előbb vagy utóbb. Már az Ognál töltött hetünk végén felmerült bennem, hogy nem kételkedik-e a döntésében. Elkezdte észrevenni az idegesítő kis sajátosságaimat. A képtelenségemet arra, hogy felismerjem az emberi gesztusokat. A hidegvér totális hiányát idegenek társaságában. A túlzott ragaszkodásomat és az érzelmi éretlenségemet. Valószínűleg eleve kereste az ürügyeket, hogy ejtse ezt az esetlen szerencsétlenséget, aki vagyok, és amikor ellene szavaztam az ONI kibocsátása kapcsán, csak felgyorsítottam az elkerülhetetlent.