A FERDE HÁZ

részlet

Translation entitled „A ferde ház

© 1993, Agatha Christie Limited

All rights reserved

Agatha Christie: Crooked House

© 1949, Agatha Christie Limited

All rights reserved

Agatha Christie®, Poirot® and the Agatha Christie Signature® are registered trademarks of Agatha Christie Limited in the UK and elsewhere

All rights reserved

www.agathachristie.com

Fordította Borbás Mária

Borítóterv Tillai Tamás

Hungarian translation © Borbás Mária, 1993, 2017

Magyar kiadás © Helikon Kiadó,
Budapest, 2017, 2021, 2023, 2025

Minden jog fenntartva

A szerző előszava

Ez a könyv egyike különleges kedvenceimnek. Évekig tartogattam, gondolkodtam rajta, csiszolgattam, s azt mondogattam magamnak: „Majd egyszer, ha bővében leszek az időnek, és istenigazában át akarom adni magam az élvezetnek – belekezdek!” Nem tagadom, termésemből öt könyv: munka, egy könyv: élvezet. A ferde ház vegytiszta élvezet volt. Gyakran eltűnődöm, vajon aki olvassa a könyvet, tudja-e, hogy kemény munka volt-e megírni, vagy élvezet? És minduntalan ilyesmit mondogatnak nekem: „Mennyire élvezhette, mikor ezt meg ezt írta!” És ezt olyan könyvről, ami makacsul megtagadta, hogy úgy sikerüljön, ahogyan az ember szeretné, amelynek a szereplői földhözragadtak, a cselekmény túlbonyolított, a párbeszédek erőltetettek – legalábbis az ember maga így gondolja. Ámbár talán nem a szerző a legalkalmasabb kritikusa tulajdon művének. A ferde házat viszont szinte mindenki kedveli, hát talán indokolt a véleményem, hogy egyike legjobb munkáimnak.

Nem tudom, miről jutott eszembe a Leonides család – egyszer csak ott voltak. Aztán egyszerűen „fejlődésnek indultak”. Úgy érzem, nekem csak tollba mondták történetüket.

Agatha Christie

1. fejezet

Sophia Leonidesszel Egyiptomban ismerkedtem meg, a háború vége felé. A külügy egy kinti osztályán dolgozott, meglehetősen magas adminisztratív beosztásban. Hivatali minőségében ismertem meg, és hamarosan megláttam, milyen kiváló szervezőképesség juttatta erre a posztra, fiatal kora ellenére (alig múlt huszonkét éves).

Sophiára jó volt ránézni, emellett éles esze volt, és fanyar humora, amit ugyancsak méltányoltam. Összebarátkoztunk. Sophiával remekül lehetett beszélgetni; gyakran vacsoráztunk együtt, és néha táncolni is elmentünk.

Mindezt nagyon élveztem, de hogy valami más is van a dologban, arra csak akkor jöttem rá, amikor az európai háború véget ért, és engem Keletre vezényeltek. Arra ugyanis, hogy szerelmes vagyok Sophiába, és feleségül akarom venni.

A Shepheard étteremben vacsoráztunk, amikor a fenti megállapításra jutottam. Nem ért a meglepetés döbbenetes erejével – inkább csak megfogalmaztam egy tényt, amelyet már régóta ismertem. Más szemmel néztem Sophiára – de csak azt láttam, amit régóta tudtam. Minden tetszett rajta. Erős szálú, fekete haja, magas homloka, ragyogó kék szeme, makacs, szögletes kis álla, egyenes orra. Tetszett jól szabott, világosszürke kosztümje, ropogósra vasalt fehér ingblúza. Üdítően angol jelenség volt, annál is kellemesebb, hiszen három esztendeje nem láttam szülőhazámat. Senki sem lehetne angolabb Sophiánál, gondoltam, és egyszer csak belém hasított a kétely. Vajon igazán annyira angol, lehet-e annyira angol, mint amilyennek látszik? Végtére a színház gyakran tűnik valóságosabbnak, mint maga az élet…

Hirtelen rájöttem, hogy bármennyit és bármily fesztelenül beszélgettünk, filozofáltunk, taglaltuk, mit kedvelünk és mit nem, találgattuk, mit hoz a jövő, tárgyaltuk meg a barátainkat és ismerőseinket – Sophia soha, egyetlen szóval sem említette az otthonát vagy a családját. Rólam mindent tudott (nagyszerű hallgatóság volt többek között), én azonban semmit sem tudtam őróla. A szokásos családi hátteret képzeltem mögéje, de ő sohasem beszélt ilyesmiről. És mindeddig ezt észre sem vettem.

Sophia megkérdezte, mire gondolok.

– Rád – feleltem, az igazságnak megfelelően.

– Értem – felelte Sophia. És úgy mondta, mint aki csakugyan érti.

– Lehet, hogy egy-két évig nem találkozhatunk – mondtam. – Nem tudom, mikor kerülök vissza Angliába. De mihelyt otthon vagyok, az lesz az első dolgom, hogy elmegyek hozzád, és feleségül kérlek.

Sophiának a szeme se rebbent. Csak ült, szívta a cigarettáját, és nem nézett rám.

Elfogott az idegesség, hátha nem értett meg.

– Figyelj – mondtam. – Szent elhatározásom, hogy most nem kérlek feleségül. Nem vezetne jóra. Először is: lehet, hogy kikosaraznál, én boldogtalanul eloldalognék, és valószínűleg felszednék valami szörnyű nőszemélyt, hogy sértett hiúságomat kikúráljam. Ha pedig nem kosarazol ki – akkor mi van? Összeházasodunk, és útjaink menten elválnak? Eljegyezzük egymást, és elszánjuk magunkat hosszú-hosszú várakozásra? Nem szeretnélek erre kényszeríteni. Tegyük fel, hogy találkozol valakivel, de úgy érzed, hozzám köt a szavad. Mi mostanáig az „egy nap a világ” légkörében éltünk. Házasságok és viszonyok szövődtek és bomlottak fel körülöttünk. Én azt szeretném, ha szabadon és függetlenül mennél haza, körülnéznél, felmérnéd a háború utáni új világot, és eldöntenéd, mihez akarsz kezdeni. A mi kapcsolatunk legyen tartós, Sophia. Másfajta házasságból én nem kérek.

– Én sem – mondta Sophia.

– Másrészt azonban – folytattam –, úgy érzem, jogom van tudtodra adni, hogy… izé… hogy mit érzek…

– Felesleges lírai cifrázás nélkül? – sietett a segítségemre Sophia.

– Drágám… hát nem érted? Megpróbálom nem kimondani, hogy szeretlek…

Sophia elhallgattatott.

– Pontosan értelek, Charles. És tetszik nekem, hogy ilyen furán vágsz neki a dolgoknak. Amikor pedig hazakerülsz, eljöhetsz hozzám – ha még mindig az a szándékod…

Ezúttal rajtam volt a sor, hogy félbeszakítsam.

– Efelől nincs egy szemernyi kétségem sem.

– Mindig minden felől lehet némi kétségünk, Charles. Mindig közbeléphet egy előre nem látott tényező, és halomra döntheti a terveinket. Hogy mást ne mondjak – nem sokat tudsz rólam, igaz?

– Még csak azt sem tudom, hol laksz Angliában.

– Swinly Deanben…

Bólintottam. Ismerem Londonnak ezt a híres külső kertvárosát, amely három kitűnő golfpályával dicsekedhet, londoni bankemberek örömére.

– „…Egy kicsi, ferde házban” – tette hozzá elmélázva Sophia.

Kissé döbbenten bámulhattam, mert elmosolyodott, aztán kiegészítette az idézetet: – „S mindannyiuk otthona egy kicsi, ferde ház.” Ezek vagyunk mi. Valójában nem is olyan kicsi a ház. De ferdének határozottan ferde; csupa orom és gerendaváz!

– Nagy a családod? Sok testvéred van?

– Van egy öcsém, egy húgom, anyám, apám, nagybátyám, nagynéném, nagyapám, dédnagynéném és egy mostohanagyanyám.

– Irgalmas ég! – kiáltottam fel elképedve.

Sophia nevetett.

– Rendes körülmények között persze nem lakunk együtt valamennyien. A háború meg a légitámadások hozták így – de persze nem is tudom… – Elgondolkodva összevonta a szemöldökét. – Lélekben talán mindig is együtt élt a család, nagyapám vigyázó tekintete és védelme alatt. Nagyapám – Személyiség. Nagybetűvel. Nyolcvanéves elmúlt, körülbelül százötven centi magas, és mellette mindenki más valósággal elhalványul.

– Érdekes ember lehet.

– Valóban érdekes ember. Szmirnai görög. Aristide Leonides. – Sophia szeme huncutul villant. – És dúsgazdag.

– Lesz-e még egyáltalán gazdag valaki, mire mindez véget ér?

– Nagyapám igen – jelentette ki Sophia magabiztosan. – Neki meg se kottyan semmiféle „fizessenek a gazdagok” politika. Ha valakinek fizetnek, hát őneki.

– Kíváncsi vagyok – tette hozzá kis hallgatás után –, hogy te meg fogod-e szeretni.

– Te szereted? – kérdeztem.

– Jobban, mint bárkit a világon – felelte Sophia.

2. fejezet

Több mint két év telt el, mire hazatértem Angliába. Nem voltak könnyű esztendők. Gyakran írtam Sophiának, és rendszeresen válaszolt. De az irományaink nem voltak szerelmes levelek. Közeli jó barátok levelei voltak – gondolatokról, eszmékről, a mindennapi élet eseményeiről. Mégis tudtam, hogy ami engem illet – és hittem benne, hogy ami Sophiát illeti –, egymás iránti érzésünk mélyült, erősödött.

Lágy, szürke szeptemberi napon tértem haza Angliába. Aranylottak a levelek az alkonyi fényben. Játszi szélrohamok kergetőztek. A repülőtérről táviratoztam Sophiának.

Most érkeztem. Vacsorázzunk együtt ma este kilenckor Mariónál. Charles.

Két óra múlva a Timesban a „Születés–Házasság–Halálozás” rovatot olvasgatva, szemem megakadt a Leonides néven:

Szeptember 19-én, 87 éves korában Swinly Deanben elhunyt Aristide Leonides. Mélységes fájdalommal gyászolja szerető felesége, Brenda Leonides.

Közvetlenül alatta pedig a következő gyászjelentés állt:

Leonides – Mély fájdalommal tudatjuk, hogy Swinly Dean-i otthonában hirtelen elhalálozott Aristide Leonides. Virágokat a St. Eldred-templomban fogadják. Szerető gyermekei és unokái.

Kissé furcsállottam a két gyászjelentést. Valami hiba csúszhatott a szerkesztőségi munkába, az okozhatta az átfedést. De fő gondom Sophia volt. Gyorsan feladtam még egy táviratot:

Most értesültem nagyapád haláláról. Nagyon sajnálom. Értesíts, mikor találkozhatunk. Charles.

Apám házában este hatkor ért utol Sophia távirata. Így szólt:

Kilenckor Mariónál leszek. Sophia.

Ideges izgalommal töltött el a gondolat, hogy viszontlátom Sophiát. Őrjítő lassúsággal vánszorogtak a percek. Háromnegyed kilenc előtt már ott voltam Mariónál. Sophia csak öt percet késett.

Mindig bizonyos megrázkódtatást jelent olyasvalakivel találkozni, akit rég nem láttunk, de szüntelenül foglalkoztatta a gondolatainkat. Amikor Sophia végre belépett a lengőajtón, valószerűtlennek tetszett a találkozásunk. Fekete ruha volt rajta, és ez furcsa módon meglepett. A legtöbb nő feketében volt, de én a fejembe vettem, hogy ez a szín a gyász színe –, és meglepett, hogy Sophia gyászruhát vesz fel, még ha közeli rokonért is.

Koktélt ittunk, azután megkerestük az asztalunkat. Hadarva, lázasan beszélgettünk – hajdani kairói ismerősök után kérdezősködtünk. Mesterkélt társalgás volt, de átsegített az első percek félszegségén. Kifejeztem részvétemet nagyapja halála miatt, és Sophia halkan csak annyit mondott, hogy „nagyon hirtelen” történt. Azután visszatértünk az emlékek idézgetéséhez. Az a kényelmetlen érzésem támadt, hogy valami nincs rendben, hogy nem csak a viszontlátás érthető félszegsége zavar. Valami baj van, igen, határozottan van valami baj, magával Sophiával. Azt akarja talán mondani, hogy mást szeret? Hogy irántam táplált érzése puszta tévedés volt?

Úgy éreztem, ilyesmiről lehet szó, de hogy miről, azt nem is sejtettem. Eközben folytattuk a mesterkélt csevegést.

Aztán amikor a pincér felszolgálta a kávét, meghajolt és távozott, egyszeriben minden megvilágosodott. Hiszen itt ülünk Sophiával egy vendéglői asztalnál, mint régen annyiszor! Mintha sohasem váltunk volna el; mintha el sem telt volna az a hosszú idő.

– Sophia! – mondtam.

Amire rögtön ráfelelt:

– Charles!

Mélyen, megkönnyebbülten sóhajtottam.

– Hála istennek, túl vagyunk rajta – mondtam. – Mi bajunk volt?

– Biztosan én tehetek róla. Buta voltam.

– De most már minden rendben van?

– Igen. Most már minden rendben van.

Egymásra mosolyogtunk.

– Drágám! – mondtam. Aztán megkérdeztem: – Mikor vagy hajlandó hozzám jönni?

Sophia ajkán elhalt a mosoly. Az a valami, akármi is volt, visszatért.

– Nem tudom – mondta. – Nem vagyok biztos benne, Charles, hogy egyáltalán hozzád mehetek.

– De Sophia! Miért nem? Mert idegennek érzel? Hagyjak neked időt, hogy megint hozzám szokjál? Vagy… van valaki más? Nem – szakítottam félbe magamat. – Ostoba vagyok. Nem ilyesmiről van szó.

– Nem. – Sophia megrázta a fejét. Vártam. Halkan szólalt meg: – A nagyapám halála miatt…

– A nagyapád halála? De miért? Mit változtat az a kettőnk dolgán? Csak nem úgy érted… azt képzeled… hogy a pénz miatt? Nem maradt utána semmi? De hiszen tudod, édes, hogy…

– Nem a pénz. – Halványan elmosolyodott. – Alighanem hajlandó lennél elvenni „egy szál pendelyben” is, ahogy régen mondták. És nagyapa soha életében egy garast nem veszített.

– Hát akkor mi a baj?

– A halála… – ugyanis azt hiszem, Charles, hogy nem csak egyszerűen… meghalt. Azt gondolom, hogy talán – megölték…

Rámeredtem.

– De hát… milyen furcsa gondolat. Hogy jutott eszedbe?

– Nem nekem jutott az eszembe. A doktor viselkedett különösen. Nem volt hajlandó kiállítani a halotti bizonyítványt. Boncolás lesz. Nyilvánvaló, hogy gyanakszanak valamire.

Nem vitatkoztam Sophiával. Roppant értelmes; ha bizonyos következtetésre jutott, annak megvan az alapja. Mindössze ennyit mondtam:

– Lehetséges, hogy a gyanújuk alaptalan. De ettől függetlenül, még ha megalapozott is a gyanú, mi köze ennek kettőnkhöz?

– Bizonyos körülmények esetén igenis lehet hozzánk köze. Te diplomáciai szolgálatban állsz. Ott nagyon megnézik a feleségeket. Nem, kérlek, ne mondd ki, ami a nyelveden van. Elhiszem, hogy komolyan gondolod, és elméletileg én is egyetértek veled. Csakhogy én büszke vagyok, irtózatosan büszke. Azt akarom, hogy a házasságunk mindenkinek jó legyen! Nem óhajtom, hogy szerelemből áldozatot hozz értem! Különben is, még jóra fordulhat a dolog…

– Úgy érted, hogy a doktor esetleg tévedett?

– Még ha nem tévedett is, nem baj… ha nagyapát a megfelelő személy ölte meg.

– Ezt meg hogy érted, Sophia?!

– Undok dolog ilyet mondani. De végtére is, az ember legyen őszinte.

A nyelvemen volt a kérdés, de Sophia belém fojtotta a szót.

– Nem, Charles, többet nem mondok. Valószínűleg már így is túl sokat mondtam. De eltökéltem, hogy találkozunk ma este – hogy személyesen mondhassam el és értessem meg veled. Addig nem állapodhatunk meg semmiben, amíg ez az ügy nem tisztázódik.

– De legalább mondd el.

Sophia megrázta a fejét.

– Nem akarom.

– De Sophia…

– Nem, Charles. Nem akarom, hogy az én szemszögemből lásd a dolgokat. Azt akarom, hogy pártatlan, külső szemlélő legyél.

– És ennek mi lenne a módja?

Sophia ragyogó kék szemében különös fény gyúlt.

– Majd apád tájékoztat – mondta.

Már Kairóban elmondtam Sophiának, hogy apám a Scotland Yard főnökhelyettese. Azóta is megmaradt hivatalában. Sophia szavaira, úgy éreztem, hideg súly telepedik rám.

– Ilyen rossz a helyzet?

– Azt hiszem. Látod azt a férfit, aki egyedül ül az ajtó melletti asztalnál? Katonaviselt, jóképű ember.

– Látom.

– Ma este ott volt a Swinly Dean-i peronon, amikor vonatra szálltam.

– Azt akarod mondani, hogy követett?

– Azt. Úgy hiszem, valamennyien – hogy is mondják? – megfigyelés alatt állunk. Célozgattak is rá, hogy jobb lenne, ha nem hagynánk el a házat. De én mindenáron találkozni akartam veled. – Szögletes kis állát harciasan előreszegezte. – Kimásztam a fürdőszobaablakon, és lecsúsztam az esőcsatornán.

– Drágám!

– Csakhogy a rendőrség igen éber. És persze ott a távirat, amit küldtem neked. No de mindegy – itt vagyunk, együtt… Azonban mostantól fogva mindegyikünk a maga útját kell hogy járja.

Elhallgatott; majd hozzáfűzte:

– Sajnos semmi kétség afelől, hogy szeretjük egymást.

– Az égvilágon semmi kétség – mondtam. – És ne mondd, hogy sajnos. Túléltünk egy világháborút, sokszor hajszál híja volt csak, hogy ott nem pusztultunk, és nem látom be, hogy egy öregember hirtelen halála… mellesleg hány éves is volt?

– Nyolcvanhét.

– Persze, olvastam is a Timesban. Szerintem aggkori végelgyengülésben halt meg, és ezt minden valamirevaló körorvosnak el kell fogadnia.

– Ha ismerted volna nagyapámat – mondta Sophia –, meglepne, hogy bármitől meghalhatott!

Tartalom

A szerző előszava

1. fejezet

2. fejezet

3. fejezet

4. fejezet

5. fejezet

6. fejezet

7. fejezet

8. fejezet

9. fejezet

10. fejezet

11. fejezet

12. fejezet

13. fejezet

14. fejezet

15. fejezet

16. fejezet

17. fejezet

18. fejezet

19. fejezet

20. fejezet

21. fejezet

22. fejezet

23. fejezet

24. fejezet

25. fejezet

26. fejezet

Nyaraló gyilkosok

Temetni veszélyes

Hercules munkái

Az ABC-gyilkosságok

Az Ackroyd-gyilkosság

Halál a Níluson

Gyilkosság az Orient expresszen

Bűbájos gyilkosok

Macska a galambok között

A titokzatos Kék Vonat

Találkozás a halállal

A karácsonyi puding

A kutya se látta

Öt kismalac

Gyilkosság Mezopotámiában

A titokzatos stylesi eset

Lord Edgware meghal

Az Álmok Háza

Zátonyok közt

Ház a sziklán

A Nagy Négyes

Mrs. McGinty meghalt

Cipruskoporsó

Halloween és a halál

Függöny

Gyilkosság a diákszállóban

Gyilkosság a golfpályán

Halál a felhők között

Hétvégi gyilkosság

Nyílt kártyákkal

Tragédia három felvonásban

A fogorvos széke

Gyilkosvadászat

A titokzatos ellenfél

Cinkostársak

N vagy M

Balhüvelykem bizsereg

Gyilkosság a paplakban

A kristálytükör meghasadt

Szunnyadó gyilkosság

A Bertram Szálló

Egy marék rozs

Paddington 16:50

Rejtély az Antillákon

Holttest a könyvtárszobában

Gyilkosság meghirdetve

Nem zörög a haraszt

Nemezis

Nem csalás, nem ámítás

A barna ruhás férfi

Mert többen nincsenek

Miért nem szóltak Evansnak?

Parker Pyne esetei

Pókháló

Örök éj

A vád tanúja

Az alibi

A ferde ház

És eljő a halál

A sittafordi rejtély

Eljöttek Bagdadba

Gyöngyöző cián

Frankfurti utas

Három vak egér és más történetek

Mr. Quin

A pollensai probléma

Chimneys titka

A Hét Számlap rejtélye

Gyilkolni könnyű

Éjféltájt

Felelős kiadó M. Nagy Miklós

A Helikon Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje

Felelős szerkesztő Zelei Dávid

A szöveget gondozta Zsámbokiné Siklósi Ágnes

A borítót Tillai Tamás sorozatterve alapján

Tóth Gábor tervezte

Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

ISBN 978 963 620 697 0

www.helikon.hu

Újdonságaink, eseményeink, valamint kedvezményes

ajánlataink megtalálhatók megújult webáruházunkban,

booklove.hu - n!

Elektronikus változat:

eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Készítette Ambrose Montanus

Felhasznált betűtípusok

Jost – SIL Open Font License

Noto Serif – Apache License 2.0

Roboto – Apache License 2.0

Source Serif 4 – SIL Open Font License

Vollkorn – SIL Open Font License