A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Isaac Asimov:

Pebble in the Sky

Orb Books, New York, 2010

Fordította: Füssi-Nagy Géza

Copyright © 1950, renewed 1978 by the Estate of Isaac Asimov

Hungarian translation © Füssi-Nagy Géza, 1992

Hungarian edition © GABO Kiadó, 2014

Minden jog fenntartva. A könyv bármely részlete csak a kiadó előzetes engedélyével használható fel.

Kiadja a Gabo Könyvkiadó

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Várlaki Tibor

Borítóterv: Szabó Vince

Tördelés: Kühne Andrea

ISBN 978-963-566-719-2

gabo.hu

facebook.com/GABOKIADO

instagram.com/gabo_kiado

A Gabo Kiadó e-könyveinek kizárólagos terjesztője a DiBookSale Zrt.

Elektronikus verzió v1.0

TARTALOM

ELSŐ FEJEZET

KÉT LÉPÉS KÖZÖTT

MÁSODIK FEJEZET

AZ IDEGEN ELSZÁLLÁSOLÁSA

HARMADIK FEJEZET

EGY VAGY TÖBB VILÁG?

NEGYEDIK FEJEZET

A KIRÁLYI ÚT

ÖTÖDIK FEJEZET

A KIJELÖLT ÖNKÉNTES

HATODIK FEJEZET

ÉJSZAKAI LETARTÓZTATÁS

HETEDIK FEJEZET

ŐRÜLTEKKEL VITATKOZZUNK?

NYOLCADIK FEJEZET

A SZÁLAK ÖSSZEFUTNAK CHICA VÁROSÁBAN

KILENCEDIK FEJEZET

ÖSSZEÜTKÖZÉS CHICÁBAN

TIZEDIK FEJEZET

AZ ESEMÉNYEK ÉRTELMEZÉSE

TIZENEGYEDIK FEJEZET

A MEGVÁLTOZOTT TUDAT

TIZENKETTEDIK FEJEZET

AZ ÖLNI KÉPES TUDAT

TIZENHARMADIK FEJEZET

A WASHENNI PÓKHÁLÓ

TIZENNEGYEDIK FEJEZET

A MÁSODIK TALÁLKOZÁS

TIZENÖTÖDIK FEJEZET

AZ ELTŰNŐ ARÁNYOK

TIZENHATODIK FEJEZET

DÖNTSÜK EL, HOVÁ TARTOZUNK!

TIZENHETEDIK FEJEZET

VÁLTOZTASS OLDALT!

TIZENNYOLCADIK FEJEZET

A PÁRBAJ

TIZENKILENCEDIK FEJEZET

KÖZELEG A HATÁRIDŐ

HUSZADIK FEJEZET

A HATÁRIDŐ LEJÁRT

HUSZONEGYEDIK FEJEZET

A TÚLLÉPETT HATÁRIDŐ

HUSZONKETTEDIK FEJEZET

A JAVA MÉG ITT VAN ELŐTTÜNK

UTÓHANG

A GABO KIADÓ E-KÖNYVEIRŐL

HA TETSZETT A KÖNYV, OLVASSA EL EZT IS

ELSŐ FEJEZET

KÉT LÉPÉS KÖZÖTT

Két perccel azelőtt, hogy örökre eltűnt az általa ismert Földről, Joseph Schwartz Chicago külvárosának kellemes utcáit rótta, Browning egyik költeményének pár sorát mormogva magában.

Kissé furcsa is volt, mivel Schwartz aligha keltette volna bárki arra járóban olyan ember benyomását, aki Browning sorait dünnyögi önfeledten. Pontosan az volt, aminek látszott: egy kiszolgált szabó, aki tökéletesen híján van annak, amit a mai kifinomult elmék „általános műveltségnek” neveznek. Viszont érdeklődő természetű lévén sok mindent olvasott válogatás nélkül. Hatalmas étvággyal falta az ismereteket, ezért gyakorlatilag csaknem mindenhez konyított valamit, és kivételes emlékezőtehetsége segítségével tudását még rendben is tudta tartani.

Fiatalabb korában például kétszer is elolvasta Robert Browning Rabbi Ben Ezra című költeményét, így természetesen betéve tudta minden sorát. Nagyrészt ugyan érthetetlen volt számára, de az utóbbi időkben az első három sora úgy hozzátartozott az életéhez, akár a tulajdon szívverése. Így esett, hogy 1949-ben, azon a napfényes, különösen ragyogó, kora nyári napon elméje csöndes rejtekén magában ismételgette az ismerős szavakat:

Jöjj, öregedjünk meg együtt!

A java még ott van előttünk:

A végső élet, melyet az első hagyott reánk…

Schwartz teljes szívével befogadta ezt az érzést. Fiatal éveinek európai küzdelmei, majd férfikorának egyesült államokbeli harcai után kellemes volt számára a nyugodt öregség. Megtakarított pénzecskéje és saját kis háza lehetővé tette neki a békés visszavonulást. Jó egészségnek örvendő felesége, két, tisztességgel férjhez adott lánya és utolsó, legszebb éveit megédesítő kis vasgyúró unokája mellett ugyan mi oka lett volna bármi panaszra?

Az atombomba persze ott lógott a feje fölött, de Schwartz alapvetően hitt az emberiség jó természetében. Nem is gondolt rá, hogy kitörhet még egy háború. Eszébe sem jutott, hogy a Földet még egyszer beragyoghatja a dühödten széthasadó atomok napnál is fényesebb pokoltüze. Ezért türelemmel mosolygott a mellette elhaladó gyerekekre, és magában azt kívánta nekik, hogy gyors és biztonságos vágtával hagyják maguk mögött fiatalságukat és érjék el életük még előttük álló békés javát.

Lábát fölemelte, hogy átlépjen egy, a járdáról közömbösen felé mosolygó rongyos Julcsa babát, egy még senkinek sem hiányzó lelencgyereket. Hanem a lábát nem ugyanarra a Földre tette vissza…

Chicagónak egy másik negyedében állt az Atomkutatási Intézet, ahol a tudósoknak bizonyára voltak elméleteik a lényegében értelmes emberi természetről, de valahogy mégis szinte szégyelltek e gondolataikat, mert még nem találtak ki olyan műszert, amellyel ezt is pontosan lemérhették volna. Amikor ilyesmire gondoltak, gyakran csak arra vágyakoztak, hogy valami égi sugallat álljon az emberi természet (és az elátkozott emberi képzelőerő) útjába és ne csináljanak minden ártatlan és különös találmányukból azonnal valami halálos fegyvert.

Mégis, ugyanaz az ember, aki képtelen volt saját kíváncsiságának megzabolázására, és bőszen kutatta az atom energiáinak világát, amely egy szép napon a fél világot elpusztíthatja, képes lehetett a saját élete árán is megvédelmezni egy embertársáét, bármilyen jelentéktelen alak legyen is az illető.

A vegyész háta mögött fölragyogó kékes fény vonta magára először dr. Smith figyelmét.

A félig nyílt ajtó előtt elhaladva érdeklődve bámult be rá. A vegyész, egy kedélyes fiatalember éppen egy mérőedény megtöltésével foglalatoskodott, amelyben az oldat pontosan akkor érte el a kívánt szintet. A folyadékban valami fehér por lebegett lustán, míg a megfelelő idő alatt teljesen föl nem oldódott. Egy pillanatig nem történt semmi, ám akkor a Smith doktort megállító ösztöne működésbe lépett, és cselekvésre kényszerítette őt.

Berontott a helyiségbe, fölragadott egy mérőrudat, és a munkaasztal tetejéről lesöpörte a padlóra a rajta lévő tárgyakat. Megolvadt fém halálos sziszegése hallatszott. Dr. Smith érezte, amint egy kövér verejtékcsepp gördül végig az orrán és megáll a hegyén.

A fiatalember üres tekintettel bámult a betonpadlóra, amelyen a szétfröccsent fém máris ezüstös pacnikká dermedt. Még mindig erős hő áradt belőlük.

– Mi történt? – kérdezte elhaló hangon.

Dr. Smith megvonta a vállát. Ő sem volt teljesen ura magának.

– Nem is tudom. De mondja csak, végül is mi történt itt?

– Semmi sem történt – hebegte a vegyész. – Ez csak egy finomítatlan urániumminta volt. Elektrolízises réztesztet csináltam… Fogalmam sincs, mi történhetett.

– Akármi történt is, fiatalember, azt elmondhatom magának, mit láttam. A platinatégelynek tűzkoronája volt. Erős radioaktív sugárzást észleltem. Azt mondja, uránium volt?

– Igen, de finomítatlan uránium! Az pedig nem veszélyes. Úgy értem, hogy a maximális tisztaság a maghasadás föltétele, nem igaz? – Nyelve hegyével gyorsan megnyalta az ajkát. – Úgy véli, uram, hogy valóban maghasadás lehetett? De hiszen nem plutónium, és nem is bombáztam.

– És – mormolta dr. Smith elgondolkodva – még ha tiszta lett volna, akkor sem volt meg a kritikus tömege. – Hosszan nézte a szappankő asztallapot, a szekrények megégett és összezsugorodott festését és a betonpadlón ezüstösen csillogó fémpacnikat. – Különben az uránium 1800 Celsius-fokon olvad, a nukleáris jelenségeket pedig kevéssé ismerjük ahhoz, hogy bizonyossággal nyilatkozhatnánk az esetről. Ez a hely pedig biztosan át- meg átitatódott már mindenféle sugárzással. Amint kihűl a fém, fiatalember, legjobb lesz, ha gondosan összegyűjti és alaposan kielemzi.

Elgondolkodva nézett egy darabig a fiatal vegyész arcába, azután a szemközti falhoz lépett, és idegesen megtapogatta egy pontját, úgy vállmagasságban.

– Mi ez itt? – fordult hátra a másikhoz. – Ez mindig itt volt?

– Micsoda, uram? – A fiatalember is izgatottan odasietett, és megvizsgálta a helyet, amelyet az idősebbik férfi mutatott neki. Egy kis lyukacska volt az, mintha egy falba vert szöget kihúztak volna a helyéről, de ez keresztülhatolt a vakolaton és az egész, vastag falon: látszott rajta a kinti világosság.

A vegyész megrázta a fejét.

– Nem, ezt még sohasem láttam. De az is igaz, hogy nem is kerestem sohasem, uram.

Dr. Smith nem szólt semmit. Lassan elhátrált a faltól, elhaladt a hasáb alakú hőszabályozó mellett, rápillantott vékony acéllemezből készült dobozára. A víz keringett benne, amint a motor hajtotta keverőlapátok mániákusan forogva kergették, mialatt a víz alatt a melegítőként működő elektromos buborékok rendületlenül képződtek és szakadtak el a fémfelületről a higanyrelé működésének ritmusában.

– No és ez itt volt azelőtt? – Ezzel dr. Smith mutatóujjának körmével finoman megkopogtatta a termosztát fölső, szélesebb végének egy pontját. Mintha egy parányi, kerek lyukat fúrtak volna a fémbe. A víz szintje nem ért föl odáig.

A vegyész szeme elkerekedett.

– Nem, uram, ez nem volt itt. Abban egészen biztos vagyok.

– Hmmm. És a másik oldalon is van egy?

– Nos… itt vesszek meg! Úgy értem, igen, uram!

– Rendben van. Most jöjjön ide, és nézzen keresztül ezeken a lyukakon… Közben kapcsolja ki a hőszabályozót, kérem. Úgy, álljon csak ide! – Ujját ekkor a falban lévő lyukhoz illesztette. – Mit lát? – kérdezte izgatottan.

– Az ujját látom, uram. Pontosan arra a lyukra tette?

Dr. Smith nem válaszolt. Azután igazi lelkiállapotát meghazudtoló nyugalommal:

– Most nézzen bele a másik irányban. És most mit lát?

– Most semmit.

– De pontosan azon a helyen állt az urániummal teli tégely. Pontosan arra a helyre néz, nem igaz?

– Azt hiszem, igen, uram – jött a bizonytalan válasz.

Dr. Smith gyors pillantást vetett a még mindig félig nyitva lévő ajtó névtáblájára.

– Mr. Jennings, ez a legteljesebb mértékben szigorú titok – mondta hűvösen. – Nem szeretném, ha bármikor bárkinek említést tenne róla. Megértette?

– Pontosan, uram!

– Akkor most menjünk innen! Beküldjük majd a sugármérőket, vizsgálják meg alaposan ezt a helyet, mi pedig magával karanténba vonulunk egy időre.

– Sugárzás égette őket, úgy érti, uram?

– Majd megvizsgáljuk.

A két embernél azonban nem találtak erősebb besugárzásra utaló nyomokat. A vérképük rendben volt, és a hajhagymáik vizsgálata sem mutatott ki semmi gyanúsat. A rájuk törő enyhe rosszullétet inkább pszichoszomatikusnak tekintették, egyéb szimptómák pedig nem fordultak elő egyiküknél sem.

Az egész intézetben sem akkor, sem később nem akadt senki, aki megmagyarázhatta volna, hogy a kritikus mennyiségnél jóval kevesebb tisztítatlan uránium, ráadásul közvetlen neutronbombázás nélkül, miért olvadt meg hirtelenül abban a tégelyben, és villantotta föl éles fénykoronáját.

Csak azt a következtetést vonhatták le, hogy az atomfizikában még seregnyi váratlan és veszedelmes meglepetés bujkálhat.

Dr. Smith ezért a későbbiek során elkészített jelentésében sem mondott el mindent a valóságnak megfelelően. Nem tett említést például a laboratóriumban keletkezett lyukakról, arról, hogy a tégely helyéhez legközelebb lévő még alig látható, a hőszabályozó másik oldalán már valamivel nagyobb, a falban pedig, amely háromszor olyan messzire van attól a félelmetes forrástól, már akkora, hogy egy szöget is beledughatnának.

Az egyenes irányban terjedő sugár jó pár mérföldet megtehetett, mire a földfelszín görbületének eredményeképpen annyira eltávolodott tőle, hogy már nem okozhatott számottevő károkat, viszont átmérője addigra már jó tízlábnyira tágult. Ezután céltalanul kisuhant az űrbe, ahol egyre tágulva és gyöngülve, halvány szálként hatolt keresztül a kozmosz szövetén.

Erről a fantáziaképről soha senkinek sem tett említést.

Arról sem beszélt senkinek, hogy bekérette a másnap reggeli újságokat a karanténba, és egy bizonyos téma után kutatva végiglapozta őket.

Egy hatalmas világvárosban annyi ember tűnik el naponta nyomtalanul! És senki sem rohant sikoltozva a rendőrségre a bejelentéssel, hogy a szeme előtt vált semmivé egy ember (vagy mondjuk egy embernek a fele!). Legalábbis ilyesmiről egyik lap sem tett említést.

Később dr. Smith erővel igyekezett elfelejteni az esetet.

Joseph Schwartz két lépése között következett be az esemény. Fölemelte a jobb lábát, hogy átlépjen a rongyos Julcsa baba fölött, akkor egy pillanatra különös zsibbadtságot érzett, mintha az idő tréfájaként fölragadta és belsejét kifordította volna valami örvény. Amikor letette a lábát, egyetlen szusszanással szakadt ki belőle a levegő, és érezte, amint csöndesen összerogy és lehanyatlik a fűre.

Sokáig maradt ott csukott szemmel, de aztán csak magához tért és körülnézett.

Hát mégis igaz! A füvön ült, ott, ahol az imént még betonon sétált.

A házak eltűntek! A pázsitfoltjaikon üldögélő, hosszú sorokba rendeződött fehér házaknak mind nyoma veszett!

És nem is pázsit volt, amin ült, mert a fű gondozatlanul, szabadon nőtt, körülötte pedig fák, sok fa, a látóhatáron egész kis erdő.

Ekkor érte az eddig legkellemetlenebb sokkhatás: a fák leveleinek jó része már rozsdavörösre váltott, és a keze is elszáradt falevél érdes felületét tapintotta. Városlakó volt ugyan, de azért tudta, hogy fest az ősz.

Ősz! De hiszen, amikor fölemelte a jobb lábát, akkor verőfényes júniusi délután volt, minden növény friss zöldben pompázott.

Önkéntelenül a lába felé pillantott, miközben a látottakat emésztette, és akkor meglepetten, éles hangon fölkiáltott és odakapott… Ott hevert a kis rongybaba, amelyiken átlépett: a valóság egy parányi leheleteként.

Ó, nem! Reszkető kézzel megfordította és látta, hogy nem teljesen ép. Nem szakadozott volt, hanem kettévágták. Hosszában hasították el, rendkívül pontosan, lószőr töltelékéből egyetlen szál sem állt ki. Az elmetszett szálcsomók pontosan egyformán végződtek.

A bal cipőjén megcsillanó fényfolt magára vonta a figyelmét. Még mindig a babát szorongatva nehézkesen a térdére emelte a lábát. A cipőtalp leghegye, az a rész, amely kissé előrenyúlik a felsőrész alól, hiányzott. Olyan pontosan, ahogy egy földi suszter a földi dikicsével sohasem vágta volna le. A friss vágásfelület hihetetlenül simán, majdnem folyadékszerűen csillogott.

Schwartz zavarodottsága végigkúszott a gerincvelején és behatolt az agykérgébe, ahol azután szorongató rémületté dermedt.

Végül, mivel még a saját hangja is valahogy megnyugtató lehetett ebben a különben teljesen megbolondult bánatos világban, hangosan megszólalt: hangja mélyen, feszülten, lihegve hangzott.

– Legelőször is, nem vagyok őrült – mondta. – Lényegében ugyanúgy érzem magam, mint eddig is. Persze, ha bolond lennék, akkor sem vennék róla tudomást, nem igaz? Neem… – Érezte, amint fölkorbácsolódik bensőjében a hisztéria. Minden erejével igyekezett elnyomni. – Kell, hogy legyen valami mód a helyzet meghatározására.

Tovább töprengett:

– Talán álmodom? De hogyan győződhetnék meg róla, hogy álom ez vagy valóság? – Belecsípett a karjába, és érezte a sajgást. Megcsóválta a fejét. – Éppenséggel álmodhatom is, hogy érzem a csípést. Ez még semmit sem bizonyít.

Kétségbeesetten pillantott körül. Hát lehet egy álom ennyire világos, részletes, és tarthat ilyen sokáig? Valahol olvasta egyszer, hogy a legtöbb álom nem tart tovább öt másodpercnél, csupán jelentéktelen terhet jelent az alvó számára, és látszólagos hosszúsága csupán illúzió.

Hűvös kényelem! Fölhajtotta az inge kézelőjét, és karórájára nézett. A másodpercmutató rendületlenül járt körbe. Ha ez valóban álom, akkor alaposan megnyújtja azt a bizonyos öt másodpercet.

Körülnézett, majd hiábavaló igyekezettel törölgette homlokáról a hideg verejtéket. És ha amnéziája van?

Nem válaszolt önmaga kérdésére. Lassan a tenyerébe hajtotta az arcát.

Ha akkor, amikor fölemelte a lábát, a tudata letért jól bejáratott, tisztességgel karbantartott útjáról, amelyen már annyi éve jár…? Mi van, ha három hónap, esetleg egy év és három hónap vagy éppen tíz év és három hónap múltán, ősszel lépett vissza a földre ezen a furcsa helyen, amikor elkószált tudata visszatért? Nos, akkor is csak egyetlen lépésnek tűnhet az egész, holott… Különben is hol volt, és mit művelt a közben eltelt idő alatt?

– Neem! – A szó fájdalmas kiáltásként tört elő a torkából. Ez teljesen lehetetlen! Schwartz megvizsgálta az ingét. Az volt rajta, amelyet aznap reggel fölvett, illetve, aminek aznap reggel kellett volna lennie. És az az ing friss és tiszta volt. Elgondolkodva nyúlt a zakója zsebébe, és előhúzott belőle egy almát.

Vadul beleharapott. Az alma is friss volt, és még magában hordozta a hűtőszekrény hidegét, ahonnan alig két órával azelőtt vette ki. Illetve mindössze két órának lett volna szabad eltelnie azóta.

No és az a kis rongybaba? Azzal mi a helyzet?

Érezte, amint egyre jobban elbizonytalanodik. Biztosan mégiscsak álom az egész, különben valóban nem épelméjű.

Meglepetéssel tapasztalta, hogy a napszak is megváltozott. Már késő délutánra járt, legalábbis az árnyékok egyre inkább meghosszabbodtak. A hely tökéletes kihaltsága hirtelen dermesztő nyugtalanságot ébresztett benne.

Nehézkesen talpra emelkedett. Úgy érezte, emberekkel kell találkoznia, bárkivel! És föltétlenül rá kell találnia valamilyen házra, ahhoz pedig mindenekelőtt valami utat kell keresnie.

Ösztönösen arrafelé fordult, ahol láthatóan ritkábban nőttek a fák, és lassan elindult.

Az esti hűvösség már belopózott a kabátja alá, és a fák teteje is fokozatosan elmosódott, bizonytalanná vált, amikor végre kiért az egyenes, teljesen néptelen makadámútra. Hálás megkönnyebbüléssel igyekezett a keskeny sávon előre, örömmel érzékelte a szilárd talajt a lába alatt.

De az úton mindkét irányban csak a teljes üresség tátongott, mire ismét elfogta a torokszorongató, hideg érzés. Abban reménykedett, hogy majd jön valami autó. Az lett volna legkönnyebb: leinteni egyet és megkérdezni a vezetőtől – vágyakozásában hangosan ki is mondta a szavakat:

– Chicago felé tart esetleg, uram?

De mi a helyzet, ha nem is Chicago környékén van? Nos, bármely nagyobb város megteszi. Bármelyik település, ahol telefonközelbe juthat. Igaz, csak négy dollár huszonhét cent van a zsebében, de a rendőrség bármikor kisegítheti…

Nekivágott az országútnak, a közepén haladt, sűrűn tekingetve mind a két irányba. A naplemente nem keltett benne különösebb benyomást, sem az, hogy lassacskán előbújtak a legelső csillagok.

Sehol egy autó. És más egyéb sem! Közben lassan teljesen besötétedik.

Már attól tartott, hogy ismét eluralkodik rajta a korábbi zsibbadtság, mivel a látóhatár vibrálni kezdett bal oldalt a szeme előtt. A fák közötti réseken valami hideg kék fény villant elő. Nem olyan lobogó, rőtes lángolás volt, amilyennek egy erdőtüzet elképzelt, hanem halvány, lopakodó fénypászma. Sőt még a makadámút is mintha furcsán pislákolna a lába alatt. Még le is hajolt, hogy megtapogassa, de teljesen normálisnak találta. Mégis ott pislákolt az a távoli, halvány vibrálás a szeme sarkában.

Azon kapta magát, hogy minden erejét összeszedve rohan az országúton, cipője keményen, rendszertelenül csattog a sima felületen. Hirtelen észrevette, hogy a kettészelt babát még most is a markában szorongatja, mire haragos, hirtelen mozdulattal messzire hajította a feje fölött.

Ó, az élet gúnyos, csúfondáros kis maradványa…

Ekkor rémülten megtorpant. Bármi volt is az, az épelméjűségét bizonyította. Arra pedig igencsak szüksége volt. Ezért aztán tapogatott utána, térden csúszkálva az úton, amíg meg nem találta: egy sötét foltot az alig érzékelhető halvány világosságban. A tölteléke már jobban kilógott. Gondolkodás nélkül visszagyömöszölte.

Újból nekivágott a makadámnak lépésben, túl nyomorultnak érezte már magát a futáshoz.

Egyre jobban megéhezett, és halálos félelem gyötörte, amikor jobb kéz felől megpillantott valami halvány fénysugarat.

Hála istennek egy ház volt az!

Vadul üvöltözni kezdett, amire nem válaszolt senki, de mégiscsak egy ház volt: a valóság egy parányi szikrája, amely újra lelket öntött belé az utóbbi néhány óra szörnyű, névtelen vadsága után. Letért az útról, és botladozva megindult a földeken át, árkokon mászott keresztül, fákat kerülgetett, bozótoson csörtetett végig, és egy patakon is keresztülgázolt.

Kísérteties dolog! Még a patak vize is foszforeszkált. Ezt azonban tudatának csupán a legeldugottabb sarkával érzékelte.

Azután végre odaért. Kinyújtott kezével megtámaszkodott a fehér falnál. Nem téglából, nem kőből és nem is fából épült, de most ezzel igazán nem törődött. Úgy nézett ki, mint valami durva, erős porcelán, de valójában az sem érdekelte. Csak valami ajtót keresett, s amikor megtalálta, és nem látott mellette csengőt, dörömbölni kezdett rajta, démoni üvöltések kíséretében.

Csoszogást hallott odabentről és áldott, emberi hangot, végre nem a sajátját. Újra fölordított:

– Hé, odabent!

Halk, olajozott surrogás hallatszott, és az ajtó kitárult. Egy asszony nézett ki rajta, szemében a félelem apró szikrájával. Magas volt és sovány, mögötte pedig egy férfi nyurga, kemény arcú alakja rajzolódott ki valami munkaruhában. De nem is munkaruha volt az. Schwartz még sohasem látott semmi ilyesmit, de valami meghatározhatatlan módon mégis olyan öltözéknek látszott, amilyenben férfiak végzik a munkájukat.

De Schwartz különben sem volt valami elemző elme. Szemében most mind a ketten, a ruházatukkal együtt nagyon szépek voltak. Olyan szépek, amilyenek csak régen látott kedves barátok tűnhetnek az ember szemében.

Az asszony mondott valamit, de a folyékonyan pergő szöveg érthetetlen volt Schwartz számára, aki belekapaszkodott az ajtóba, hogy egyáltalán megmaradjon a talpán. Ajka tehetetlenül megvonaglott, és ismét megrohanta a korábban érzett páni félelem: légcsöve összeszorult, szívverése kis híján megállt.

Az az asszony ugyanis olyan nyelven szólalt meg, amilyet Schwartz addig még sohasem hallott.

MÁSODIK FEJEZET

AZ IDEGEN ELSZÁLLÁSOLÁSA

Loa Maren és mamlasz férje, Arbin aznap este éppen kártyáztak a hűvös szobában, miközben az idősebbik férfi motoros kerekes székében üldögélve mérgesen zörgette az újságja lapjait, és ingerülten kiabált: – Arbin!

Arbin Maren nem válaszolt neki azonnal. Óvatosan rakosgatta a vékony, sima, szögletes lapokat, a következő húzáson töprengve magában. Miután megszületett a döntés, közönyösen mégis visszaszólt:

– Mit akarsz, Grew?

A fölpaprikázódott Grew mérges pillantást vetett vejére az újságja széle fölött, és ismét vadul megzörgette a lapokat. Az ilyesféle zörejek nagy megkönnyebbülésére szolgáltak általában. Ha egy energiáktól duzzadó férfi hirtelen tolószékben találja magát, a lába helyett két élettelen karóval, akkor az űr szerelmére, csak kell neki valami, amivel kifejezheti az akaratát. Grew az újságját használta erre a célra. Zörgette a lapokat. Gesztikulált velük, és ha nagyon mérges volt, a bútorokat is végigcsapkodta.

Grew tudta, hogy a Földön kívül mindenütt távhírközlő berendezések vannak, amelyeken mikrofilmek lejátszásával szerzik meg az emberek mindennapi ismereteiket. Ezek lényegében szabványosított olvasógépek voltak. Grew magában megvetette ezeket a módszereket. Elkorcsosult, degenerált szokásnak tekintette az egészet.

– Olvastad a hírt a Földre küldendő régészeti expedícióról? – kérdezte a vejét.

– Nem, még nem olvastam – válaszolta Arbin nyugodtan.

Grew persze tudta ezt, hiszen rajta kívül még senki sem látta ezt az újságot, a család a múlt évben pedig végleg lemondott a videójáról. Megjegyzése mégis olyan ízű volt, mintha gyalogáldozattal nyitott volna egy sakkjátszmában.

Majd így folytatta:

– Nos, itt írják, ni. Ráadásul császári támogatással, hogy tetszik? – Ezzel hozzálátott a cikk fölolvasásához, olyan szaggatottan lüktető hanghordozással, ahogy a legtöbben csinálják, amikor fennhangon olvasnak valamit. – Bel Arvardan, a Császári Régészeti Intézet kutató főmunkatársa, a Galaktikus Sajtóközpontnak adott interjújában annak a reményének adott hangot, hogy a Föld nevű bolygón tervezett régészeti kutatások, ott a Szíriusz szektor peremvidékén (lásd a térképet) értékes eredményekre vezethetnek. A Föld – folytatta – a maga ódon civilizációjával és rendkívüli természeti környezetével olyan szokatlan kultúrát tár elénk, amelyet társadalomtudósaink oly hosszú ideje méltatlanul mellőznek, csupán a helyi kormányzatnak okozott nehézségeket látva benne. Minden reményem megvan rá, hogy egy, legföljebb két éven belül forradalmi változások következhetnek be a társadalomfejlődés és az emberi történelem megingathatatlannak vélt elméletei területén. – És így tovább és így tovább, fejezte be lendületes kézmozdulattal.

Arbin Maren csak fél füllel hallgatta a mondottakat.

– Vajon mit ért azon, hogy „szokatlan kultúra”? – dörmögte.

Loa Maren egyáltalán nem figyelt oda.

– Te jössz, Arbin – ennyi volt minden megjegyzése.

Grew azonban nem hagyta annyiban:

– Nos, még csak meg sem kérdezitek, vajon miért hozta le ezt a cikket a Tribune? Nagyon jól tudjátok, hogy nyomós ok híján még egymillió birodalmi kreditért sem közölnék a Galaktikus Sajtóközpont valamelyik hírfoszlányát!

Ám hiába várt válaszra, ezért így folytatta:

– Mert itt van mellette egy róla szóló vezércikk. Egy egész oldalnyi főszerkesztői elmeszülemény, amely alaposan leszedi a keresztvizet arról a szerencsétlen Arvardan fickóról. Itt van ez az alak, aki tudományos kutatásokat tervez ezen a sártekén, ezek meg lila fejjel üvöltözve próbálják távol tartani innen. Nézzétek csak meg jól ezt a förmedvényt! Tessék, nézzétek meg! – rázta feléjük az újságot. – Olvassátok el! Miért nem teszitek meg a kedvemért?

Loa Maren letette a kezében lévő kártyalapokat, és keményen összeszorította vékony szája szélét.

– Tudod, milyen nehéz napunk volt ma, apa, ne gyere még te is éppen most azzal a politikával! Talán majd kicsit később, oké? Kérlek, apa!

Grew vicsorogva utánozta:

– Kérlek, apa! Kérlek, apa! Úgy látszik, szörnyen terhetekre van szegény öreg apátok, ha még pár megnyugtató szót is sajnáltok tőle egy ilyen szenzációs, friss hírrel kapcsolatban! Biztosan útban vagyok nektek itt, a sarokban üldögélve és arra kényszerítve benneteket, hogy ketten három szájat etessetek… De ki ebben a hibás? Én elég erős vagyok. A munkától sem vonakodom. És azt is tudjátok, hogy kezeltethettem volna a lábamat és vígan élhetnék úgy, mint eddig! – Beszéd közben a térdét csapkodta, kemény, durva, csattanós ütésekkel, amelyeket hallott ugyan, de nem érzett. – Csak azért nem tehetem, mert túl öreg vagyok hozzá, hogy érdemes legyen meggyógyítaniok! Ez nektek nem valami „szokatlan kultúra”? Hát hogy nevezhetnénk még egy olyan világot, ahol egy ember még dolgozhatna, de nem hagyják! A csillagokra mondom, épp ideje lenne fölszámolni ezt a baromságot, amelyet „különleges intézményrendszernek” csúfolnak! Nem valami tényleg különleges dolgok azok. Egyszerűen rozzantak! Azt gondolom…

Széles mozdulatokkal hadonászott, a harag által fejébe kergetett vértől egészen kivörösödött az arca.

Arbin erre már fölemelkedett a székéről, és keményen megszorította az idősebbik férfi vállát.

– Na most mi az, ami ennyire fölhergelt, Grew? Amint végeztél azzal az újsággal, én is rögtön elolvasom a vezércikkedet – mondta határozottan.

– Hát persze, de mi haszna, hiszen úgyis velük értesz majd egyet! Ti, fiatalok mind vacak, nyámnyila alakok vagytok! Afféle mosogatórongyok azoknak a Véneknek a kezében!

Arbin most is érezte azt a kis, hideg szúrást, amelyet mindig, amikor a Vének Társasága szóba került. Egyszerűen veszélyes volt az ilyen beszéd, amelyet Grew megengedett magának: kigúnyolni a Föld ősi kultúráját! Egyáltalán ilyeneket…

Hát persze, ez egyszerűen beolvadáspártiságnak hangzott. Nagyokat nyelt mérgében. Ez a szó undort keltett benne, még gondolatban is.

Igaz, Grew fiatalkorában sokféle ostobaságot összelocsogtak a régi életmód elvetéséről, de hát akkor másféle idők jártak. Grew-nak is tudnia kellett mindezt, és bizonyára tisztában is volt vele, de nyilván nem lehetett könnyű neki, hogy ésszerűen és megértéssel viszonyuljon a kérdéshez, miközben tolószékének börtönébe zárva szemléli, hogyan peregnek le a napjai a következő népszámlálás idejéig.

Bizonyára Grew volt feszültebb a történtektől, de ezután nem szólt már semmit. Ahogy múltak a percek, egyre inkább megnyugodott, és egyre elmosódottabbá váltak szeme előtt a betűk. Még nem volt rá elég ideje, hogy alaposan és kritikus szemmel végigtanulmányozza a sporthíreket, amikor lassan bólogató feje csöndesen lekonyult a mellére. Halkan horkolni kezdett, és az újság egy végső, céltalan zizzenéssel kihullott elernyedő ujjai közül.

Ekkor Loa szólalt meg ideges suttogással:

– Talán nem vagyunk elég kedvesek hozzá, Arbin. Egy férfi számára nehéz lehet az ilyen élet, mint apáé. Olyan lehet ez neki, mint maga a halál a korábbi életéhez képest.

– Semmi sem lehet olyan, mint a halál, Loa! Különben is, ott vannak az újságjai meg a könyvei. Azokkal igazán ellehet! Egy kis ilyesféle izgalom pedig csak fölrázza őt egy kicsit. Meglátod, ezután boldog és nyugodt lesz napokig.

Arbin újból a kártyára fordította a figyelmét, s amikor éppen újabb lap után nyúlt volna, akkor hangzott föl a dörömbölés, érthető szavakká össze nem álló, rekedt üvöltözés kíséretében.

Arbin megrezzent, majd mozdulatlanná dermedt. Loa szemében félelem fénye villant. Reszkető ajakkal bámult a férje arcába.

Arbin tért észre elsőként.

– Told ki innen Grew székét! Gyorsan!

Még ki sem mondta e pár szót, Loa máris megmarkolta a szék támláját. Összecsücsörített szájjal csitító hangokat hallatott közben.

De az alvó felnyögött, és a legelső mozdulatra tágra meresztett szemmel fölébredt. Ki is egyenesedett, és ösztönös mozdulattal az újságja után kapott.

– Mi van? Mi történt? – kérdezte ingerülten, de mégis suttogásra fogva a szót.

– Pssszt! Minden rendben van – sziszegte Loa határozatlanul, és begördítette a tolószéket a szomszédos szobába. Becsukta az ajtót, és nekivetette a hátát. Keskeny mellkasa idegesen fújtatott, miközben szemével rémülten kereste férje tekintetét. Ekkor ismét fölhangzott a dörömbölés.

Szorosan egymás mellett állva nyitották ki az ajtót, mintegy védekezőn, és ellenségesség áradt a tekintetükből, amint szembetalálták magukat az alacsony, gyűrött emberkével, aki félénken mosolygott feléjük.

– Tehetünk önért valamit? – kérdezte Loa szertartásos udvariassággal, majd ijedten hátraugrott, amint az emberke fölnyögött, és kinyújtott kézzel valami kapaszkodót keresett, hogy el ne essen.

– Talán beteg? – kérdezte Arbin zavarodottan. – Gyere, segíts már becipelni!

Azután gyorsan elmúlt néhány óra. Hálószobájuk nyugalmában Arbin és Loa lassú mozdulatokkal lefekvéshez készülődött.

– Arbin! – szólalt meg az asszony.

– Mi van?

– Biztonságos ez így?

– Hogy? Biztonságos? – Úgy tett, mintha nem értené a kérdés lényegét.

– Mármint az, hogy behoztuk ezt az embert a házba. Vajon ki lehet?

– Hát én honnan tudjam? – hangzott az ingerült válasz. – De végül is, egy beteg embertől nem tagadhatjuk meg a menedéket. Holnap, ha nem tudja igazolni magát, értesítjük a Kerületi Biztonsági Szolgálatot, és ezzel vége is lesz az egésznek. – Ezzel elfordult, azzal a nyilvánvaló szándékkal, hogy véget vessen a beszélgetésnek.

De felesége ismét megtörte a beálló csöndet, vékony hangja még riadtabban csendült.

– De nem gondolod, hogy a Vének Társaságának ügynöke lehet? Tudod, itt van velünk Grew!

– Úgy érted, azért, amit ma este mondott? Az bizony túlmegy a józan ész határán. Ezzel szemben semmiféle érvem sem lehet.

– Nem erre gondolok, és ezt te is nagyon jól tudod. Arra gondolok, hogy Grew máris két éve tartózkodik itt illegálisan, és te is tisztában vagy vele, hogy ezzel talán a legszigorúbb szokás ellen vétünk.

– De senkinek sem ártunk vele – mormolta Arbin. – A ránk rótt mennyiséget megtermeljük, igaz, még akkor is, ha három személyre szól… három dolgozóra! Márpedig, ha így van, miért gyanakodnának bármire is? Hiszen még csak ki sem engedjük a házból!

– Talán kinyomozták a tolószéket. A motort és az alkatrészeket odakint kellett megvásárolnod hozzá.

– Ne kezdd újra ezt, Loa, jó? Hányszor elmagyaráztam már, hogy ahhoz a vacakhoz semmi mást nem vettem, csak szokványos konyhai fölszereléseket. Különben sem látom semmi okát, hogy a Testvériség ügynökének nézzük őt. Gondolod, hogy ilyen ravasz csapdát állítanának egy szerencsétlen, tolószékes öregember kedvéért? Nem jöhetnének éppen világos nappal, szabályos házkutatási paranccsal? Kérlek, így gondold végig a helyzetet!

– Hát jól van, Arbin. – Az asszony szeme hirtelen érdeklődéssel fölragyogott. – Ha tényleg így gondolod, és én nagyon is reméltem, hogy így lesz, akkor kívülállónak kell lennie! Akkor nem lehet földi ember!

– Hogy érted, hogy nem lehet az? Ez még nevetségesebb. Ugyan miért jönne a birodalom bármelyik polgára minden lehetséges hely közül éppen a Földre?

– Azt nem tudom, miért. De igen, tudom… biztos valami bűncselekményt követett el odakint. – Rögtön bele is kapaszkodott tétova föltételezésébe: – Miért ne? Annak legalább van értelme. Akkor éppenséggel a Föld a legkívánatosabb célpont a számára. Kinek jutna eszébe, hogy éppen itt kutasson utána?

– Mármint ha tényleg egy kívülálló! De miféle bizonyítékod lehet erre?

– Nem beszéli a nyelvet, igaz? Ezt mindenképpen el kell ismerned. Vagy te talán értetted egyetlen szavát is? Tehát valahonnan a Galaxis távoli csücskéből kellett érkeznie, ahol ilyen furcsa nyelvjárást beszélnek. Azt beszélik például, hogy a Fomalhaut lakóinak teljesen új nyelvet kell elsajátítaniok, ha meg akarják értetni magukat a Trantoron, a császári udvarnál… Hát nem látod, mit jelenthet ez? Ha ez az ember idegen a Földön, akkor biztosan nincs róla adat a Nyilvántartási Hivatalnál, és akkor csak annál jobban örülhet neki, ha nem teszünk róla jelentést. Alkalmazhatnánk a gazdaságban apa helyett, és akkor megint hárman és nem ketten állítanánk elő a három főnek szükséges dolgokat a következő szezonban. Sőt már most is segíthetne a betakarításban.

Várakozón nézett férje elbizonytalanodott arcába, aki hosszas töprenkedés után végül így szólt:

– Jól van, most feküdjünk le, Loa. Majd napvilágnál még egyszer alaposan meghányjuk-vetjük a dolgot.

A sustorgás abbamaradt, a lámpát eloltották, s a szobát és a házat hamarosan betöltötte az álom.

Másnap reggel azután Grew volt az, akinek meg kellett birkóznia a problémával. Arbin egyenesen reménykedve szegezte neki a kérdést. Bizonyos téren jobban megbízott az apósában, mint saját magában.

Grew így vélekedett:

– A gondotok nyilvánvalóan abból a körülményből fakad, Arbin, hogy én dolgozóként szerepelek a nyilvántartásban, ezért a termelési előírásaink három főre szólnak. De már unom, hogy minden bajnak én vagyok az okozója. Máris két évvel éltem túl az időmet. Elég volt.

Arbin határozottan megbántódott.

– Egyáltalán nem erről van szó. A legkevésbé sem állítom, hogy bármiképpen a terhünkre vagy.

– Nos, különben is, mit számít az egész? Két év múlva úgyis újra népszámlálás lesz, és akkor végleg el kell mennem.

– De legalább még két éved marad a könyveidre és egy kis pihenésre. Miért kellene erről lemondanod?

– Mert mások is úgy tesznek. No és mi van veled és Loával? Amikor eljönnek, hogy elvigyenek engem, titeket sem hagynak majd békén. Hát miféle ember az, aki egypár nyavalyás esztendőt akar még tengődni azon az áron, hogy…

– Ezt hagyd abba, Grew. Semmi szükség hisztériázásra. Hányszor megmagyaráztuk már neked, mire készülünk? Majd egy héttel a népszámlálás előtt bejelentjük az esetedet.

– És bolonddá teszitek az orvost, azt hiszed?

– Majd megvesztegetjük azt az orvost.

– Hmmm. És ez az új ember csak megduplázza a gondot, hiszen őt is rejtegetitek majd, nem?

– Majdcsak megszabadulunk tőle valahogy. De a Föld szerelmére, most minek nyavalyognánk fölötte? Még két teljes évünk van. Azt persze nem tudom, mihez kezdjünk vele.

– Egy idegen – morfondírozott Grew. – Csak úgy idejön, és bedörömböl az ajtón. Valami sehonnai. Zagyvaságokat gagyarászik. Igazán nem tudom, mit tanácsolhatnék…

A farmer halkan mormolta:

– Igazán tisztességes modorú. Úgy néz ki, mint aki halálra rémült valamitől. Semmi bajt nem csinál nekünk.

– Azt mondod, rémült? És mi van, ha nem normális? Mi van, ha a motyogása egyáltalán nem valami idegen nyelvjárás, hanem csak egy bolond gagyogása?

– Nem olyannak látszik. – De Arbin mégis idegesen összerázkódott.

– Csak azért mondod ezt, mert föl akarod őt használni. Nos, jól van, megmondom én neked, mit kell tennetek. Vigyétek be a városba!

– Hogy? Chicába? – Arbin láthatóan megrettent a gondolattól. – Az maga lenne a vég!

– Egyáltalán nem – dörmögte Grew nyugodtan. – Az a baj veletek, hogy sohasem olvassátok az újságokat. Ennek a családnak nagy szerencséjére én viszont igen. Az a helyzet, hogy az Atomkutatási Intézetben kifejlesztettek valami szerkezetet, ami segíthet az embereknek, hogy könnyebben tanuljanak. Egész oldalas beszámoló volt róla a hétvégi mellékletben. És most önkénteseket keresnek hozzá. Vigyétek oda ezt az embert. Legyen ő egy ilyen önkéntes!

Arbin határozottan megrázta a fejét.

– Meg vagy őrülve! Ilyesmit igazán nem tehetek vele, Grew! Legelőször is megkérdezik majd a nyilvántartási számát. Ezzel csak kivizsgálást vonnánk magunkra, mivelhogy nincsenek rendben nálunk a dolgok, és akkor téged is nyomban lefülelnének.

– Semmi ilyesmi nem történne, Arbin. Úgy látom, már megint alapvetően nem érted a helyzetet. Az intézet azért keres önkénteseket, mert az a berendezés még kísérleti stádiumban van. Máris lehet, hogy megölt néhány embert, tehát biztos vagyok benne, hogy nem tesznek majd föl semmiféle kérdést. És ha az idegen belepusztul a kísérletbe, talán még jobb is lesz neki, mint most. Most pedig add ide a könyvolvasómat, és állítsd be hatos betűnagyságra. És hozd be nekem az újságot, amint megérkezik, oké?

Már elmúlt dél, amikor Schwartz végre kinyitotta a szemét. Valami önmagát újratermelő, szívfacsaró fájdalmat érzett: a kínt, hogy fölébredvén nincs mellette a felesége, hogy megszűnt körülötte az ismerős világ…

Egyszer már átélte ezt a szenvedést, és az a pillanatnyi emlék most úgy villantotta föl benne a majdnem teljesen elfelejtett jelenetet, hogy szinte belevakult. Fiatalember volt akkor, egy behavazott, téli faluban… ott várakozott rá a szánkó… annak útja pedig a vasútnál ért véget… utána meg az a nagy hajó következett…

Az ismerős világ utáni, fájdalommal vegyes rettegő vágyakozás egy pillanatra azonossá tette őt azzal a húszéves ifjúval, aki akkor kivándorolt Amerikába.

Ijedelme nagyon is valóságos volt. Ez nem lehetett több, mint valami rossz álom.

Fölpattant, amint az ajtó fölött megvillant, majd ismét elhalványodott valami fénysugár, és meghallotta házigazdája értelmetlenül pergő baritonját. Azután teljesen kinyílt az ajtó, és készen várta a reggeli. Valami tápláló kásaféle, amelyet ugyan nem ismert föl, de valahogy kukoricamáléra emlékeztette őt. Persze azért egészen másmilyen volt az íze, viszont tejet is kapott hozzá.

– Köszönöm – dünnyögte, és nagy igyekezettel bólogatott mellé.

A földműves mondott valamit, és fölemelte Schwartz ingét, amelyet előzőleg az egyik szék támlájára terítettek. Minden oldalról alaposan megvizsgálta, különös tekintettel a gombokra. Azután visszatette a helyére, és elhúzta egy beépített szekrény tolóajtaját. Schwartz ekkor látta először közelebbről a tejszínűen fehér, sima falat.

– Műanyag – mormolta magában a mindent felölelő szót a laikus ember szilárd magabiztosságával. Azután azt is megfigyelte, hogy a szobában nem voltak sarkok és szögletek: a falfelületek lágy hajlattal olvadtak egymásba.

A másik férfi ekkor valami tárgyakat nyújtott felé félreérthetetlen mutogatás kíséretében. Egyértelműen arra szólította föl vendégét, hogy mosakodjon meg és öltözzön át.

Némi segítséget és útbaigazítást követően engedelmeskedett. Minden rendben ment, csak semmiféle borotválkozó eszközt nem talált, és heves mutogatása sem váltott ki egyebet a másikból, mint valami érthetetlen mormogást és megrökönyödött pillantásokat. Schwartz megvakarta deresedő borostáját, és megadóan fölsóhajtott.

Azután odavezették egy kisméretű, hosszúkás, kétkerekű kocsihoz, és gesztusokkal értésére adták, hogy szálljon be. A föld nekilódult alattuk, kétoldalt az út sebesen száguldott hátrafelé, míg apró, fehér épületek nem tűntek föl előttük, amelyek mögött a távolban kék vízfelület csillant.

Izgatottan mutatott előre.

– Chicago?

Ez volt utolsó morzsányi reménysége, bár életében nem látott még semmit, ami kevésbé emlékeztette volna egy nagyvárosra.

A farmer egy szóval sem válaszolt.

Kihunyt lelkében az utolsó reménysugár is.

HARMADIK FEJEZET

EGY VAGY TÖBB VILÁG?

Bel Arvardan, közvetlenül azután, hogy a Földre készülő expedíciójáról interjút adott a sajtónak, rendkívül békés szívvel gondolt a mindent felölelő Galaktikus Birodalmat alkotó kétszázmilliónyi csillagra. Többé nem arról volt szó, hogy ismerik-e egyik vagy másik szektorban. Bizonyosodjék csak be a Földdel kapcsolatos elmélete, és hírneve megalapozott lesz a Tejút valamennyi lakott világán, minden egyes bolygón, amelyre az ember valaha betette a lábát űrbeli terjeszkedésének több százezer esztendeje alatt.

Az elismerésnek e potenciális csúcsai, ezek a tiszta és párjukat ritkító tudományos magaslatok gyorsan, ha nem is könnyen elérhetővé válnak számára. Még alig volt harmincöt éves, pályafutása zsúfolva volt már a legkeményebb ellentmondásokkal. Az egész azzal a robbanással kezdődött, amely megrengette az Arcturus egyetemének falait, amikor a jeles intézményben példátlanul fiatalon, már huszonhárom éves korában elnyerte a régészet egyetemi doktora címet. A másik, nem anyagi természetű létére nem kevésbé hatékony robbanást az idézte elő, hogy disszertációjának kiadását visszautasította a Galaktikus Régészeti Társaság Közleményei című folyóirat. Az egyetem történetében ez volt az első eset, hogy megtagadták egy doktori értekezés kinyomtatását. Hasonlóképpen első ízben fordult elő a fenti, tekintélyes szakfolyóirat történetében, hogy egy tanulmány elutasítását ilyen nyers szavakkal fogalmazzák meg.

Egy nem régész számára teljesen rejtélyesnek tűnhetett ez a heves indulat a nehezen érthető és száraz kis dolgozattal szemben, melynek címe a következő volt: A Szíriusz szektorban lelt tárgyak ősi voltáról – különös tekintettel az ember származásának ebből levezethető sugaras elméletére. A lényeghez tartozott, hogy Arvardan az első pillanattól a magáénak vallotta azt a föltételezést, amelyet már korábban közzétettek egyes misztikusok, akik inkább metafizikai problémákkal és nem régészettel foglalkoztak. Azt állították ugyanis, hogy az emberiség egy bizonyos bolygóról származik, onnan sugárzott szét fokozatosan a Galaxis térségeibe. Kedvelt témája volt ez a korszak fantaszta regényíróinak és egyben fekete báránya a birodalom bármely, magára valamit is adó archeológusának.

Hanem Arvardan olyan erővé növekedett, amellyel számolni kellett még a legtekintélyesebb tudósnak is, mivel az utóbbi tíz év során ő lett a legismertebb szaktekintély a Galaxis végvidékein és rejtett bugyraiban még föllelhető, birodalom előtti kultúrákból származó emlékeknek.

Például önálló monográfiát írt a Rigel szektor gépi civilizációjáról, ahol a robotok fejlődése évszázadokon keresztül önálló kultúra kialakulásához vezetett, mígnem a mind tökéletesebb fém rabszolgák annyira háttérbe szorították az emberi tevékenységet, hogy a Moray nevű erőszakos hadvezér kíméletlen flottái könnyűszerrel ellenőrzésük alá vonhatták az érintett világokat. Az ortodox régészek azt hangoztatták, hogy a különböző embertípusok egymástól függetlenül alakultak ki távoli bolygókon, és a sorból kilógó olyan kultúrákat, mint a Rigelé, csupán olyan fajtabéli eltéréseknek tekintették, amelyeket még nem egyenlített ki a közöttük végbement keveredés. Arvardan sikerrel cáfolta az ilyesféle elméleteket, bebizonyítva, hogy a Rigel robotkultúrája nem más, mint az idő és az adott tér gazdasági és társadalmi erőinek sajátos kinövése.

Azután ott voltak az Ophiucus barbár világai, amelyeket az ortodoxok hosszú ideje a csillagközi utazás szintjéig még el nem jutott, primitív emberi kultúrák példájaként emlegették. Ezeket a világokat minden kézikönyv annak egyértelmű bizonyítékaként hozta föl, hogy a fúziós elmélet az egyedül üdvözítő, amely szerint az ember a fejlődés csúcspontja minden, a víz és oxigén kémiáján alapuló, megfelelő hőmérsékletű és gravitációjú bolygó bármely életformáinak. Hogy az emberiség mindegyik, önállóan kifejlődött ága szabadon keveredhet egymással … és hogy a csillagközi utazás kifejlődésével az ilyen keveredés valóban végbe is ment.

Arvardan azonban olyan korai civilizációk nyomait tárta föl, amelyek jóval megelőzték a jelenleg körülbelül ezeréves múltra visszatekintő barbárság korszakát, és bebizonyították, hogy az Ophiucusról származó legkorábbi följegyzések kétségtelenül csillagközi kereskedelem korábbi meglétére utalnak. A végső érvet akkor szolgáltatta, amikor minden kétséget kizáróan bebizonyította, hogy az ember már civilizált lényként jelent meg először abban a régióban.

Ezt követően érkezett el az a pillanat, amikor a Gal. Rég. Társ. K. (a Közlemények, tudományos körökben elfogadott rövidítése) végül is, benyújtása után tíz évvel hajlandónak mutatkozott Arvardan disszertációjának kiadására.

Kedvenc elmélete bizonyításának szándéka pedig most elvezérelte tudósunkat a birodalom talán legjelentéktelenebb pontjára, a Föld nevű bolygóra.

Arvardan a birodalom egyetlen földi támaszpontján, a Himalája északi oldalán lévő, világtól teljesen elzárt fennsíkon szállt le. Ott, ahol nem érzékelhető és soha nem is létezett radioaktivitás, ott ragyogott egy nem földi építészek kezétől származó palota. Lényegét tekintve a szerencsésebb bolygókra telepített többi alkirályi rezidencia másolata volt. Az odahordott, nedvesen dús talaj is a kényelmet szolgálta. A terméketlen sziklákra humuszt terítettek, öntözték, mesterséges légkör és éghajlat burkába zárták, ily módon jött létre a mintegy öt négyzetmérföldnyi pázsit és virágzó liget.

Földi mércével mérve hihetetlen értékű energiába került ez az építkezés, de mögötte állt több tízmilliónyi és még mindig növekedő számú világ teljességgel kimeríthetetlen anyagi háttere. (Bizonyos becslések szerint a galaktikus időszámítás 827. évében naponta átlagosan ötven új világ nyerte el a birodalmi tartomány megtisztelő státusát. Ennek egyik legfontosabb föltétele az ötszázmilliós lélekszám elérése volt.)

Ezen a nem földi eredetű szigetecskén élt a Föld birodalmi helytartója, aki mesterségesen fényűző körülményei között néha megfeledkezhetett róla, hogy egy koszos patkánylyukvilág ura, eszébe juthatott, hogy maga is nagy tekintélyű arisztokrata, és neves történelmi család leszármazottja.

A felesége bizonyára ritkábban érezte ezt a megkönnyebbülést, különösen olyankor, amikor egy kis, füves dombocska tetejéről szemébe villant a távolban a területüket a Föld vad tájaitól elválasztó, élesen fénylő vonal. Ilyenkor sem az éjszaka hideg tüzek sokszínű fényeivel világló szökőkutak, sem a virágos sétányok, sem az idilli ligetecskék nem kárpótolhatták őt a száműzetés tudatáért.

Ezért Arvardan fogadtatása is bizonyára fényesebb volt a protokoll által előírtnál. A helytartó számára a tudós a birodalom, a tágasság és határtalanság megtestesítője volt.

A maga részéről Arvardan is sok megcsodálnivalót talált.

– Nagyon szép ez a hely, igazán ízléses – mondta. – Igazán lenyűgöző, hogy a központi kultúra így áthatja birodalmunk legeldugottabb csücskét is, kedves Lord Ennius.

A helytartó elmosolyodott.

– Attól tartok, hogy ez a palota itt a Földön sokkal kellemesebb egy látogató, mint a benne lakók számára. Nem más ez, mint egy kagylóhéj, amely minden érintésre üresen visszhangzik. Ha a családomra, a birodalmi csapatok itt és a bolygó fontosabb pontjain állomásozó egységeire és az önhöz hasonló, ritkán erre vetődő látogatókra gondol, ezzel lényegében ki is merítette a központi kultúra itt érvényesülő minden hatását. És ez nem valami sok, nem igaz?

Egy oszlopos előtér árnyékában üldögéltek a lassan homályosodó délutáni fényben, miközben a Nap egyre alább ereszkedett a látóhatár ködösen vöröslő csúcsai fölött, a pompázó növények illatától oly terhes levegőben, hogy annak legkisebb rezdülése is nehéz sóhajnak tűnhetett.

Természetesen még egy helytartó részéről sem volt igazán illendő a túlzott érdeklődés egy vendég ügyes-bajos dolgai iránt, de csak addig, amíg nem vesszük tekintetbe a birodalom egészétől való mindennapi elzártság nyomasztó embertelenségét.

– Körünkben marad egy ideig, Arvardan doktor? – kérdezte Ennius.

– Erre vonatkozóan még nem nyilatkozhatom véglegesen, Lord Ennius. Expedícióm többi tagja előtt érkeztem, hogy megismerkedjem a Föld kultúrájával és előkészítsem a szükséges hivatalos formaságokat. Például öntől is meg kell szereznem a szokásos engedélyeket a szükséges helyeken való táborok létesítéséhez és más hasonlókhoz.