A fordítás az alábbi mű alapján készült:

L. J. Shen: Truly Madly Deeply, 2024

Fordította
SZOBOSZLAY ANNA

Copyright © 2024. TRULY MADLY DEEPLY by L.J. Shen

Published by Bloom Books, an imprint of Sourcebooks

The moral rights of the author have been asserted.

Hungarian translation © Szoboszlay Anna, 2025

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó, 2025

Minden jog fenntartva!

Cover design by Books and Mood

Books and Mood tervei alapján a borítót készítette: Fehér Zsanett

A fedél Koppányi Lilla munkája.

Szerkesztette: Fodor Zsuzsa

Korrektor: Ábrahám Viktória

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2025

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 1 770 7890

admin@alomgyar.hu • www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-6831-70-7

A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

A csóktolvaj, 2020

A jövő zenéje, 2020

Szenzációs szerető, 2020

Fékezhetetlen vágy, 2021

Az ördög feketét visel, 2021

Bostoni bikák 1–4., 2022–2023

Gyönyör és fájdalom, 2023

Mennyei kísértés, 2023

Vágyak iskolája 1–4., 2021–2024

Éjsötét Romeo (társszerző: Parker S. Huntington 2024

Thorne Princess – Megtört hercegnő, 2025

Ezt a könyvet azoknak a lányoknak ajánlom, akik nagyra értékelik a szőke herceg kedvességét, de tudják, hogy csakis egy rosszfiú képes igazán kamatoztatni a felgyülemlett dühét az ágyban. Íme, egy srác, akiben mindkettő megvan!

„Mindenki drágakőként szeretne ragyogni,
de senki nem akar meghasadni.” – Eric Thomas

FIGYELEM! FELKAVARÓ TARTALOM!

Ez a könyv olyan részleteket tartalmaz, amiket egyes olvasók felkavarónak vagy durvának találhatnak. Az ön mentális egészsége fontos. A könyvben megjelenített felkavaró tartalmak listáját az alábbi oldalon érheti el: shor.by/Xqee

Lejátszási lista

Truly Madly Deeply – Savage Garden

The Final Countdown – Europe

Creep – Radiohead

End of the Road – Boyz II Men

I’d Do Anything for Love (But I Won’t Do That) – Meat Loaf

Torn – Natalie Imbruglia

Basket Case – Green Day

Why Can’t We Be Friends? – Smash Mouth

Crush – Jennifer Paige

There She Goes – Sixpence None the Richer

Alive – Pearl Jam

Gonna Make You Sweat (Everybody Dance Now) – C+C Music Factory

Baby Can I Hold You – Tracy Chapman

I Will Always Love You – Whitney Houston

Human Nature – Madonna

All I Want for Christmas Is You – Mariah Carey

Lovefool – The Cardigans

Doll Parts – Hole

Friday I’m in Love – The Cure

Never Ever – All Saints

I Try – Macy Gray

Everybody Hurts – R.E.M.

You Get What You Give – New Radicals

Back for Good – Take That

Gold Soundz – Pavement

Whatever – En Vogue

What’s Up? – 4 Non Blondes

Desert Rose – Sting

All That She Wants – Ace of Base

Ordinary World – Duran Duran

The River of Dreams – Billy Joel

Closing Time – Semisonic

Doo Wop – Lauryn Hill

Emotions – Mariah Carey

Előszó

CAL

Creep — Radiohead

TIZENNYOLC ÉVESEN

Ha egy órával ezelőtt valaki azt mondja nekem, hogy hamarosan Row Casablancas alatt kötök ki, csaknem meztelenül, és a fekete Mustangjának a motorháztetőjén fogunk szexelni, nos, akkor úgy gondoltam volna, hogy az illető bizonyára óriási bajban van, és a gyors pénzszerzés érdekében bedrogozott, hogy aztán kipakolja és eladja a szerveimet.

Row nem utált engem, de nem is kedvelt különösebben. Azt hiszem, valahol félúton helyezett el a skálán, aminek az egyik végpontja a „de cuki ez a lökött kiscsaj”, a másik pedig a „baszki, el is felejtettem, hogy létezel”.

Én voltam a húga legjobb barátnője. A szerencsétlen kis hülye, akinek állandó szófosása volt, és akit igencsak megkérdőjelezhető stílusérzékkel vert meg az ég a divatot illetően.

Na, jó, nem vert, hanem áldott. Kövezzetek meg, de nekem bejön az egyediség!

Szóval Row kábé azért bírt engem, amiért a kiskutyákat szokták kedvelni – mert aranyosak, ügyefogyottak, és akkor is rajonganak érted, ha olyan szörnyű alak vagy, hogy nem átallsz nyilvános helyen mandarint hámozni. De elkalandoztam.

Tudom, a legjobb barátnőd bátyja iránti titkos rajongás bődületes közhely. Csakhogy én imádtam a kilencvenes éveket, az elcsépelt klisék évtizedét, így az efféle epekedés pont úgy passzolt hozzám, mint a kor másik nagy slágere, a tetovált hatású choker nyaklánc.

Mentségemre legyen mondva, Row több dologgal is lehetetlenné tette, hogy a tini énem ne vágyakozzon utána. 1) Százkilencven centi magas volt, tónusos izmokkal, ébenfekete fürtökkel, és olyan karakteres állkapoccsal, ami motiválóbban hatott rám, mint az eddigi összes új évi fogadalmam együttvéve, és 2) tökéletesen hozta a rosszfiús imidzset, amihez elengedhetetlen a menő sportkocsi, a poénos beszólások, a gödröcskés mosoly, a szűk farmer és a bakancs lógó cipőfűzővel.

Összefoglalva, Row erkölcsi szempontból a szürkezónában járt, és vele kapcsolatban állandó vörös riadó volt érvényben, ami a korosztályom kedvenc színkombinációja. Szóval igen, naná, hogy én is azt akartam, hogy Dylan Casablancas bátyja hódítson meg. Ki ne akarná? Az egész gimi istenítette. Fenna McGee egyszer teleragasztotta a sulit matricákkal, amiken ez állt: „Nem állítom, hogy Row Casablancas és Isten ugyanaz a személy. De látta már őket valaki együtt egy helyen?”

A lényeg, hogy most Row mélyen ledugta a nyelvét a torkomon, és valóságos nyelvcsatát vívtunk. Amikor hozzám préselte a farkát, akkora volt az erekciója, mint egy ballisztikus rakéta, már attól féltem, hogy leszaggatja a sárga kockás szoknyám gombjait, és kilövi őket az űrbe. Mindeközben én meg csak arra tudtam gondolni, hogy mekkora szemétséget művelek Dylannel.

Egy kicsit aggódtam. Dylan utálta, hogy a barátai bálványozzák a bátyját. Mindig öklendezést mímelt, ha valamelyikük flörtölt vele, vagyis ami most történt, az egyenesen elfogadhatatlan volt. De hát be voltam csípve, ami a tapasztalatlanságom ellenére módfelett vakmerővé tett. Különben is, Dylan megszokhatta már, hogy Row szinte sportot űz a barátnői meghódításából – mit számít eggyel több vagy kevesebb?

Mindig is meg akartam felelni mások elvárásainak, talán túlságosan is, és ez különösen igaz volt Row-ra. Ezért aztán olyan élvezkedő hangokat adtam ki, amiket a Pornhub Egyetem Színlelt Orgazmus Szakán tanultam, megspékelve némi hajdobálással, izgatott zihálással és sóhajtozással.

Row mindezt úgy értelmezte, hogy zöld utat kapott, és belecsapott a lecsóba. A nyakam köré fonta kissé bőrkeményedéses ujjait, és hátradöntött a motorháztetőn. A fém még forró volt, mire nekem azonnal bevillant, hogy reggelre tele leszek másodfokú égési sérüléssel. A két farpofám egymáshoz préselődött, ahogy Row a combom közé nyomult a keskeny csípőjével, és még a szemhéjam is lüktetni kezdett a heves szívdobogásom ritmusára.

A Maine erdős hegyvidékére néző sziklaszirten parkoltunk le. Az óceán végtelen, fekete lepedőként terült el a látóhatáron. Az orrom megtelt a sós levegő illatával, éreztem, ahogyan libabőrös lesz a karom.

Annyira jó volt minden, közben meg annyira helytelen! Magam sem tudtam, mi törhetne ki belőlem – a nevetés, a könnyek vagy a forró vágyam kéjlángjai.

Állj le, Cal! Dylan meg fog fojtani!

Bár sokkal jellemzőbb lenne a legjobb barátnőmre, hogy előbb ellopja a ruháimat, aztán hajtóvadászatot indít ellenem. Dylan Casablancas roppant kreatív, nyitott és elragadóan vicces csaj. Egyszerűen imádom. Sokkal jobb barátot érdemel nálam.

Row becsúsztatta a kezét a bézs garbóm alá, és megmarkolta a bal mellemet. Közben nedves, forró csókokat lehelt az arcomra a mohó ajkával, amitől még a gerincem is bizsergett. Beletúrtam a kusza tincseibe, a haja puha volt, mint a selyem.

A francba, én is csak emberből vagyok!

Miközben szoros testközelben vonaglottunk, áhítattal konstatáltam, mennyire különbözik a testünk. Az övé kemény, az enyém lágy. Ő magas, én alacsony vagyok. Az ő bőre sötét tónusú, az enyém világos. Mindent tökéletesen csinált. Mámorosan nyöszörögtem, ahogy a nyelve bebarangolta az erogén zónáimat. A hüvelykujja pont megfelelő intenzitással birizgálta a mellbimbómat, amitől az szuperérzékennyé vált, és egyre többet akart. Mintha fekete mágiát alkalmazott volna.

– Bassza meg, de gyönyörű vagy!

A seggfejek nem így beszélnek. Bár Row igazából soha nem viselkedett velem seggfejként. Nyilván azért, mert Dylannel szinte testvérek voltunk.

Közvetlenül a szirt alatt nagyban tartott a gimis búcsúbuli, jókora máglyával, meg egyebekkel, amit nekünk, végzősöknek rendeztek, mielőtt szétszéledünk, és mindenki a leendő egyetemén tanul tovább. Row beugrott a buliba, hogy felvegye a húgát – a bátyja csak pár hétre jött haza a menő párizsi vendéglátós sulijából –, de Dylan még maradni akart. Én viszont szerettem volna hazamenni, hogy ecetes tojást majszolva ledaráljam a Riverdale legújabb évadát.

Végül a hírhedt randihelyen kötöttünk ki, ahol már egy csomóan veszítették el a szüzességüket, és páran a tangájukat is.

Row-val amolyan baráti viszonyom volt, mindig védelmezett. Megkértem, hogy vigyen fel a szirtre, hogy egy utolsó pillantást vessek az óceánra, mielőtt New Yorkba költözöm. Néztük, ahogy az aranyló napkorong kúszik az égen, és az életemre esküszöm, hogy nem állt szándékomban megvadult mosómedveként rárontani a szájára.

De… valahogy mégis megtörtént. Úgy alakult, hogy most a karjában tartott, élveztem a csókjait, a sóhajait és a testemet bebarangoló ujjait. Egy pillanatra megdermedtem, mert megint eszembe jutott Dylan. Biztos megbocsát. Végtére is Row nem a pasija.

Row lecuppant rólam, és rosszallóan nézett rám.

– Élsz még?

– Ühüm.

– Leálljak? – kérdezte, és azonnal elengedte a derekamat. Rögtön bevillant, hogy elsősorban ez a hozzáállás volt az, amiért szexelni akartam vele.

– Ne! – tiltakoztam. Magamhoz húztam, és mohón rátapadtam a szájára. – Nem állhatsz le! – Vagy le kellene? Az eszem és a testem egyáltalán nem volt szinkronban.

– De leállok, ha azt akarod – lihegte a számba azon a bársonyos, füstös hangján. – A beleegyezéses szex létező dolog, guglizz rá! – Úgy elvörösödtem, csoda, hogy nem robbant fel a fejem. A szájával cirógatta a számat, finoman harapdálta az alsó ajkamat. – Baszki! Olyan édes vagy. Olyan ártatlan. Ki akarlak nyalni! Fel akarlak falni!

– Én is téged. – Hogy micsoda? Ez nem hangzott túl jól.

Ha ideges voltam, mindig rám tört a szorongás, és meggondolatlan kijelentéseket tettem.

– Komolyan? – kérdezte érezhető önelégültséggel.

A francba, Cal!

– De nem úgy, mint egy kannibál…

– Akkor mutasd meg, hogyan! Mindenféle módon. Lassan tanulok – duruzsolta, és még mohóbban kezdett csókolni. Összekoccant a fogunk, a gerincemen kéjes bizsergés futott végig. A bőröm hideg volt, de a bensőm szinte lángolt. A farmerján keresztül az ágyékára tettem a kezem. El sem hittem, mit művelek – hogy tényleg megmarkolom a srácot, akinek a puszta pillantásától elolvadnak a csajok.

Row ismét lecuppant a számról, és szinte felfalt a szemével. Zihálva bámultuk egymást. Nem voltam tudatában a cselekedeteimnek. A péniszén tartottam a kezemet, és finoman dörgölni kezdtem, nagyjából úgy, ahogy a macskám, Semus fejét szoktam cirógatni.

Megrándult a farka, ahogy elégedetten a tenyeremnek nyomult. Összeért a homlokunk, a mélyről feltörő nyögése mintha a mellkasomban visszhangzott volna.

– Baszki, Pötty! A puszta létezésedtől beindulok. Egyetlen lélegzetvételedtől bizseregni kezd a tököm.

Azta! Hogy a férfiak milyen cifra dolgokat képesek mondani, hogy szexelhessenek! Gondolom, a nők nincsenek tudatában a férfiak feletti hatalmuknak, különben már rég nem lennének véres háborúk, csak fékevesztett shoppingolások!

Row Pöttynek szólított, amibe egészen beleborzongtam. Ezt a becenevet még Dylantől kaptam úgy négy-ötéves korunkban, amikor nem jutott eszébe a szeplő szó, ezért az orrom körüli pöttyökről nevezett el. Aztán a becenév végül rám ragadt.

Levettem a kezemet Row farkáról, megragadtam a bőrdzsekije hajtókáját, és magamhoz húztam. Annyira jó illata volt! Cédrus, bőr és fűszerek keveredtek benne. Egy Michelin-csillagos éttermekkel, romantikus sanzonokkal, kristálycsillárokkal és vaskos, poros, francia nyelvű könyvekkel teli, távoli ország illatát éreztem rajta. És mégis… ez volt számomra az otthon.

– Row?

– Igen?

– Ugye tudod, hogy én… szóval…

Rettenetesen szorongok társas helyzetekben.

– Viszolyogsz az idegenektől? – kérdezte, gyengéden harapdálva közben az államat. – Megértelek. Én sem rajongok különösebben az emberekért – folytatta, miközben a hüvelykujjával finoman cirógatta a fülem mögötti érzékeny területet. – Ha szeretnéd abbahagyni, én…

– Nem! – vágtam gyorsan a szavába. Ez volt az első alkalom, hogy jól éreztem magam egy fiúval. Pontosabban ez volt az egyetlen alkalom, hogy fiúval voltam, amióta… – Azt akarom, hogy vedd el a szüzességemet – nyögtem ki, és gyorsan a szájára tapadtam. Remegtem a pániktól, az adrenalintól és a hajnali hidegtől. – Azt akarom, hogy te legyél az első.

Ez nem volt betervezve. Sosem álmodoztam arról, hogy elcsábítom Dylan bátyját. De most, hogy így kettesben voltunk, egyszerűen tudtam, hogy ő az, akivel meg akarom tenni.

– Pötty – nyögte. Beletúrt a hajamba, és szinte felfalt azzal a tökéletes szájával. Mindenféle finomkodás és játszmázás nélkül, elhagyva az érinthetetlenség érzetét, ami rendszerint körüllengte. – Ne mondj olyat, amit nem gondolsz komolyan!

Még sosem láttam Row-t ennyire valódinak, ennyire kendőzetlennek, ennyire fékevesztettnek. Általában higgadt volt, és kimondottan összeszedett. Megrészegített, mekkora erővel hatottam rá, forgott velem a világ.

– Kérlek – pihegtem. – Tudom, mit akarok.

– És mit akarsz?

– Téged.

Szinte letépte a száját a számról, és egy kiéhezett tigris szemével kezdett méregetni.

– Mennyire vagy biztos benne? Egytől tízig értékeld! Tíz a minden kétséget kizáróan, egy pedig a felejtsd el, amit mondtam, inkább vigyél haza.

– Tizenkettő – vágtam rá, és hevesen pislogtam vagy hétszer-nyolcszor egymás után. Akkor csináltam ezt, amikor úrrá lett rajtam a nyugtalanság. Négyéves koromban vált szokásommá ez az ideges tikkelés, azóta sem tudtam megszabadulni tőle. A közhiedelemmel ellentétben ez nem a Tourette-szindróma tünete volt esetemben, hanem a krónikus tikkzavaré. Nem tudtam leplezni az érzéseimet, mindig látszott rajtam, ha ideges vagyok.

– Tényleg azt akarod, hogy vegyem el a szüzességed? – kérdezte eltökélten.

– Igen, Row, tényleg azt akarom. Ki másnak adhatnám? Egy pénzeszsák fiának az egyetemről? Egy brokkolihajú ficsúrnak? Egy srácnak, akit nem is érdeklek, és a koleszszobájában ülve hallgathatnám a gagyi technót?

Ami azt illeti, Row-t sem érdekeltem, de azt tudtam, hogy soha nem nevetne vagy gúnyolna ki. Mindig is biztonságban éreztem magam mellette, és ez az érzés ritkán adatott meg nekem.

Láttam rajta, hogy tipródik, és el akarja utasítani a kérésemet. Biztos úgy gondolta, hogy fura vagyok. Ahogy mindenki más is annak gondolt a kisvárosunkban.

– Miért? – kérdezte, és összevonta sűrű szemöldökét.

Úgy döntöttem, megmondom neki az igazat. Végtére is megérdemli.

– Azért, mert… – Súlyos androfóbiám van, vagyis félek a férfiaktól. – Nehezen bízom meg másokban, és tudom, hogy veled nem fogom megbánni. Számomra te vagy az egyetlen srác, aki baszható, és nem elbaszott, ha érted, mire gondolok, már bocs.

– Ó, nagyon is elbaszott vagyok – mondta, és finoman a fülem mögé simította a hajamat. – És baszottul önző is, hogy ne basszalak meg itt és most. Fájni fog, ugye tudod? – figyelmeztetett, és még egyszer alaposan végigmért. – Legalábbis először. De minél többször csi…

– Nem lesz több alkalom – fojtottam belé a szót. Értékeltem, hogy úgy tett, mintha nem egy egyéjszakás kaland lennék neki, de erre igazán nem volt semmi szükség. – Nem kell ilyeneket mondanod, csak hogy jobban érezzem magam.

Vágyakozó tekintete kissé elkomorodott.

– Nem azért mondom, hogy jobban érezd magad. Hanem azért, mert ha egyszer nekikezdünk, én semmi mást nem akarok majd, csak veled kefélni.

– Row, ez egyszeri alkalom lesz. Dylan nem tudhatja meg. Kérlek!

A mellkasára tettem a kezem. Gyáva csaló voltam, és ebben a pillanatban jobban gyűlöltem magamat, mint Dylan tenné, ha tudomást szerezne a történtekről. De akkor is Row volt az egyetlen esélyem arra, hogy ne szűzen haljak meg.

Row megérezhette a helyzet komolyságát, mert végül bólintott.

– Jól van.

– Készen állok, Row, csináljuk! – mondtam, és gyorsan a szájába dugtam a nyelvemet, mielőtt meggondolja magát. Ha már úgyis elkövettem azt a hatalmas hibát, hogy vadul smárolok vele, akkor a bosszantó szüzességemet is elveszíthetem, mielőtt egyetemre megyek.

Ez volt a helyes döntés.

Egyrészt Row olyan pasi hírében állt, aki nagyon jól ismeri a női testet, másrészt az ő gyönyörű arcát tudtam hova kötni. Megnyugtató volt a közelsége, és jó volt vele lenni, úgy éreztem, semmiképp nem otromba tévedés őt választani. Harmadrészt pedig tudtam, hogy a rossz híre ellenére engem soha nem bántana meg.

És az utóbbi mindennél fontosabb volt nekem.

Row mindig is a biztonságot jelentette számomra, még ha nem is voltunk ennek tudatában. Amikor gyerekek voltunk, és elmentünk strandolni, annyiszor dobott el minket a vízben Dylannel, ahányszor csak kértük. Megtanított minket cigánykerekezni, autót vezetni, blöffölni a pókerben, kulcs nélkül kinyitni a lakatot. Mindig adott pénzt hanglemezre, bár soha nem adtuk meg neki. Mindenhova elfuvarozott minket. Fagyit vett nekünk, amikor nyűgösek voltunk a mensink előtt. És egy-két orrot is betört, amikor illetlen beszólásokat kaptunk.

Row jelenlétében minden olyan simán ment. Nem vert ki tőle a hideg verejték. Nem akartam előle elbújni. Akkor sem nézett rám úgy, mint egy szerencsétlen hülyére, amikor idegességemben rám jött a szófosás. Mellette lehettem annyira magabiztos, hogy akár vissza is szóljak neki.

A testünk szinte egymásba olvadt, ahogy a csókjai elindultak lefelé a nyakamon, majd egyre lejjebb vándoroltak, míg a feje el nem tűnt a combjaim között.

– Ne! – ziháltam, és kétségbeesetten igyekeztem őt talpra állítani. – Erre most nincs időnk – mondtam, de igazából attól féltem, hogy nem ízlek neki. – Csak csináld! – Remek… ez úgy hangzott, mint egy Nike reklám. – Siess!

– Te aztán tudod, hogyan indíts be egy férfit!

Row egy pillanatig sem késlekedett, felpattant és megcsókolt. Lassan lecsúsztatta a kezét a derekamon, feltűrte a szoknyámat, és heves dörgölőzésbe kezdett. Még rajta volt a farmerje, rajtam meg a bugyim, de éreztem, ahogy fel-le mozog rajtam a farka. Forróság öntötte el a lábam közét. Alaposan előkészítette a terepet, mielőtt felhúzta a gumit, aztán óvatosan belém hatolt, már-már bocsánatkérőn, lágy csókkal enyhítve a fájdalmas sóhajomat. Könny csordult ki a szememből, visszafojtott lélegzettel igyekeztem úrrá lenni az égető sajgáson.

– Mehet? – kérdezte nyögve, amikor már bennem volt.

– Nagyon ajánlom!

– Leállhatok, ha aka…

– Elég! Tudom. Kérlek, csak kefélj meg! – követeltem. Azt sem tudtam, hol áll a fejem, a többi testrészemről nem is beszélve.

– Nem akarok fájdalmat okozni.

– Tudom. Ezért szeretném, ha folytatnád.

Lassan kihúzta a farkát, majd ismét belém tolta. A következő pillanatban már a vállába csimpaszkodva, a kócos fürtjein át néztem a pislákoló napkorongot, és hallgattam, ahogy a cipőm a löketek ütemére a kocsihoz csapódik. Közben végig visszatartottam a lélegzetemet.

Bamm-bamm-bamm.

Kitartóan és elszántan döngölt, mintha valami motorháztető-tartozék lennék, amit vissza akar csavarni a helyére. Csókolt és simogatott, felfedezte a testemet és gyönyörködött benne. Hát nem tudta, hogy a nők, bizonyos szempontból, egyedül veszítik el a szüzességüket? Egyedül intünk búcsút az ártatlanságunknak. És ez volt az a pont, ahol a dolog már nem volt annyira csodálatos, inkább kimerítő kezdett lenni.

Az igazság az, hogy fájt. Szinte égetett. Rohadtul.

Aktus közben Row édes szavakat suttogott a fülembe. Olyasmiket, amikről tudtam, hogy nem gondolja komolyan. Például azt, hogy „Jesszusom, Pötty, örökre a szűk puncidban maradnék, ha lehetne”, meg „Te vagy a legszebb lány a világon, az egész kibaszott univerzumban nincs hozzád fogható”, vagy „Benned van a farkam, és ez csodálatosabb, mint a párizsi éjszaka”.

Néhány barátnőm mesélte, meddig tart náluk a szex – hát ez sokkal tovább tartott. Azt hittem, öt perc lesz az egész, na jó, tíz, ha szerencsém van, de nem, Row mintha örökké ezt akarta volna csinálni. Már a nyugdíj-megtakarításomat tervezgettem, miközben ő kérlelhetetlenül kaszabolta a szerencsétlen szűzhártyámat a legalább huszonnyolc centisnek tűnő farkával.

Fortélyokat is bevetett a nyelvével, a hüvelykujjával és a fogával. Mesterfogásokat, amelyektől bizonyára elaléltam volna, ha nem azon jár az eszem, hogy mit mondok majd Dylannek, ha egyszer megtudja, mi történt. Aztán azon agyaltam, vajon megbocsát-e valaha.

Dylan úgy döntött, hogy Staindropban marad. Úgy vélte, nincs értelme diákhitelt felvennie egy bölcsészdiplomáért, amivel úgysem megy semmire. „És különben is – mondta, amikor utoljára felhoztam a témát –, én semmihez sem értek. Feleslegesen költenék egy papírra, amit nem is használnék.”

Megbeszéltük, hogy minden hónapban meglátogatjuk egymást, de tudtam, hogy Dylan attól fél, hogy lecserélem holmi új, városi barátokra.

Hála istennek, Row végül felnyögött.

– Baszki, elmegyek!

– Igen, én is.

Felemeltem a fejem a válláról, és beleharaptam az öklömbe, hogy elfojtsam a fájdalomtól felszakadó nyögéseimet. Attól féltem, hogy széttrancsírozza a péniszével a belső szerveimet. Mi lesz, ha a farkával együtt a beleimet is kihúzza a testemből? Az a cucc a lába között életveszélyes volt!

Row éppen elment bennem, amikor hangos fékcsikorgást hallottam a jobbomról. Újabb pár érkezett a szirthez egy kis etyepetyére. Hallottam, ahogy becsapódik a kocsiajtó.

Aztán meghallottam a legjobb barátnőm összetéveszthetetlen hangját.

– Valaki fogjon le! – kiabálta Dylan. Éles hangja a szívemig hatolt. – Különben megölöm azt a ribancot!

– Baszki! – Row úgy pattant fel rólam, mintha megégettem volna. Közben láttam, ahogy centiméterről centiméterre kihúzza belőlem a felfoghatatlanul hatalmas farkát. Lehúzta róla a gumit, és felhúzta a sliccét.

– Kérlek, mondjátok, hogy stroke-om van, és igazából nem is látom, amit látok!

Dylan elindult felénk, a kavicsok hangosan ropogtak a rózsaszín bokacsizmája alatt. Piros bőrszoknyát viselt, amit tőlem kért kölcsön, hozzá kockás térdzoknit húzott, és fekete pulcsiba bújt. Elragadó volt. És persze zabos. Leginkább zabos. Sokkal zabosabb, mint amire számítottam, hogy őszinte legyek.

Row a meztelen felsőtestemre terítette a bőrdzsekijét. Ekkor döbbentem rá, hogy valamikor menet közben megszabadított a garbómtól és a melltartómtól.

Nemhogy mozdulni, de megszólalni, sőt levegőt venni sem bírtam. Na igen, ez van, amikor pánikhelyzetben az üss vagy fuss reakcióm kiegészül egy harmadik lehetőséggel: fagyj le! Egyszerűen kővé dermedek, és halottnak tettetem magam.

– Cal! – Dylan megállt előttem, hatalmas barna szeme megtelt könnyel. – Mi a… mi a szar ez, baszki? – Tehetetlenül kalimpált a karjával, majd Row-ra mutatott. – Ő a bátyám! Mégis mi a szart művelsz?

A kérdése jogos volt, de nem volt rá jó válaszom.

Letaglózott Dylan arckifejezése. Remegett az alsó ajka, és teljesen elvörösödött a feje. Amikor pár perce azt latolgattam magamban, hogyan reagálna a történtekre, ha megtudná, teljesen elszámítottam magam. A háta mögé pillantottam. Tucker, az a tagbaszakadt seggfej ült a volán mögött, akit mind a ketten utáltunk, és aki most úgy tett, mintha az iratait keresgélné. Bizonyára attól félt, hogy Row péppé veri, ha leesik neki, hogy ő is itt van.

Mit akart Dylan ettől a szarzsáktól? Itt akart vele összejönni?

Beláttam, hogy az adott helyzet nem alkalmas a faggatózásra.

– A francba, Pötty, mondj már valamit! – Dylan megragadta a karomat, és alaposan megrángatott. Elkeseredett és feldúlt volt. Row kabátja leesett rólam. Félmeztelen voltam. És zaklatott. Úgy lebénultam, hogy lélegezni sem bírtam.

Feltörtek az emlékképek.

Meztelenül.

Védtelenül.

Megtámadva.

– Elég volt, Dylan! – mordult fel Row határozottan.

Életemben először voltam tanúja annak, hogy a legjobb barátnőm tudomást sem vesz a bátyjáról, noha rendszerint istenként tisztelte. Lehet, hogy pont ezért volt ilyen dühös? Nem volt rá más magyarázat, tényleg úgy fújtatott, mintha meg akarna ölni valakit. Nyilván engem.

Továbbra sem voltam képes kinyögni egyetlen hangot sem, nemhogy bocsánatot kérni tőle. Sokkot kaptam. Olyasmin kaptak rajta, amit nem lett volna szabad megtennem. A legjobb barátnőm bátyjával! Magamban azért igyekeztem elfogadható indokot találni a történtekre.

Row volt az egyetlen esélyem, hogy elveszítsem a szüzességemet. Borzasztóan sajnálom.

Igazából ezer éve bele vagyok esve, és csak azért nem mondtam el, mert nem akartam tönkretenni a barátságunkat.

Nem így terveztem. Egyszerűen csak… megtörtént.

De minden magyarázat bénán hangzott volna, még a fejemben is az volt. Ezt elcsesztem. És meg kell fizetnem érte.

– Állj le! – Row közénk lépett, megragadta Dylan csuklóját, a háta mögé csavarta a karját, és eltolta előlem a húgát. – Nem ölheted meg! – szögezte le szárazon.

– Csak egy okot mondj, hogy miért nem! – kiabálta Dylan. Rugdosódva próbálta kiszabadítani magát, és időnként felém lendítette a karját, hogy bemosson egyet.

– Nincs pénzünk ügyvédre.

– Majd elrejtjük a holttestét! – vágta rá.

Fogalma sem volt, hogyan hatottak rám a szavai. Torkomon akadt a sikoly.

– Még a fogamzásgátlódat sem tudod elrejteni anya elől – vágott vissza Row.

– Te fogamzásgátlót szedsz? – tört ki belőlem. – Nem is mondtad!

– Nyugi, csak a hormonjaim miatt. Még nem feküd… – Dylan észbe kapott. – Várjunk csak! Miért is magyarázkodom neked? Már nem vagyunk barátok!

Tessék?

Könny szökött a szemembe. A mondatai nyomán rám törő pánikban végre felfogtam: lefeküdtem a legjobb barátnőm bátyjával, és rajtakapott. Lehet, hogy a saját megítélésem szerint ez nem nagy dolog, de nem tudhattam, ő mit gondol. Nincsenek testvéreim, így tapasztalatom sincs az ilyesmivel kapcsolatban.

Jövő héten Row visszamegy Párizsba, én meg holnap New Yorkba költözöm. Tényleg képes voltam eldobni egy tizennégy éves barátságot egy kétes élvezeti értékű menet miatt egy pasival, akinek a farka helyén egy hatalmas dorong van?

– Az én ötletem volt – jelentette ki Row önzetlenül, de tartózkodóan.

Nem tudtam, miért mondja ezt, senki nem kényszerítette rá.

– Ne védd! – kiabálta Dylan. Kiszabadította magát Row szorításából, és jókorát sózott a bátyja mellkasára. Potyogtak a könnyei. Row meg sem ingott, úgy állt ott, mint egy Marvel-szuperhős. – Ez az önző, gonosz, szívtelen picsa elárult engem!

– Én meg egy önző, gonosz, szívtelen fasz vagyok, aki ugyanezt tette – mondta Row. Az ajka alig mozgott, de az állkapocsizma szinte lüktetett. – Engem mégsem akarsz megölni.

– Téged kénytelen vagyok elviselni – csapkodott dühösen –, a testvérem vagy! De ő? Ő csak egy… picsa!

Te jóságos ég! Dylan még soha nem beszélt így rólam. Tényleg halott voltam számára.

– Vigyázz a szádra! – mordult fel Row. Tekintete fagyos, már-már érzéketlen volt.

Hűha! Miért vett védelmébe?

– Inkább ő vigyázzon a micsodájára! – kontrázott Dylan. – És ha már itt tartunk, jobban tenné, ha felöltözne, mielőtt Tucknak is ad egy öltáncot.

– Dylan! – Row olyan félelmetes pillantást vetett a húgára, amitől még én is reszketni kezdtem.

Dylan végigmérte a bátyját, lényegében egy szavak nélküli párbeszéd zajlott le köztük. Lassan csóválta a fejét, leengedte a vállát, majd sóhajtott.

– Istenem, de szánalmas vagy!

Row? Szánalmas? Ennél nagyobb ökörséget még nem hallottam. Row csodálatos volt. Káprázatos. Magabiztos, tehetséges és elképesztően szexi. Senki nem volt hozzá fogható. Már kiskorában tudta, hogy nagyszerű séf lesz. Tízévesen kémcsövekkel és cseppentőkkel mérte ki az általa megálmodott új receptek hozzávalóit. Amikor én voltam tíz, ragasztóstifttel és radírral formázgattam a szemöldökömet.

Végül csak feltörtek belőlem a torkomat fojtogató szavak.

– Dylan, nagyon-nagyon sajnálom! – esdekeltem. Lehajoltam, hogy felvegyem a földről a melltartómat és a garbómat. A Spinédzserek című vígjáték főhőse, Cher Horowitz ikonikus sárga szettje volt rajtam, amit magam varrtam. Összesároztam a fehér térdzoknimat. – Nincsenek szavak, amelyek kifejeznék, hogy érzem most magam. Amit tettem, az egyszerűen rettenetes. Hatalmas hibát követtem el. Rosszul vagyok magamtól, annyira undorító, gyomorforgató…

– Elég, mindjárt elpirulok – vágott a szavamba Row, és feltette a lábát a motorháztetőre. Nem törődtem vele. Nem tűnt sértődöttnek, a vérében volt a szarkazmus.

– …és visszataszító, amit tettem – fejeztem be a gondolatmenetet.

– Mi vagy te, egy két lábon járó szinonimaszótár? – Row dühösen hunyorgott a whiskyszínű szemével. – Felőlem aztán napestig sorolhatod, mennyire szar volt neked, de a tested egész mást mondott, amikor a motorháztetőn vonaglott.

– Pfejj! Gyalázat! – Dylan befogta a fülét és becsukta a szemét. – Ezt most magam elé képzeltem, és a látvány beleégett a retinámba. Nincs választásom, mindkettőtöket meg kell ölnöm!

– Esküszöm, nem akartam! Részeg voltam! – hazudtam.

Mindig is hazug voltam. A füllentés olyan, mint a smink: könnyű korrektorként fedi el az életem szégyenfoltjait, hogy a szeretteim ne nyugtalankodjanak. Szokásommá vált hazudni. Ha azt feltételeztem, hogy egy számomra fontos embernek nem tetszene a válaszom, inkább kitaláltam egy másikat, méghozzá egy személyre szabottat.

Belebújtam a garbómba, de közben le sem vettem a szememet Dylan gyönyörű, kétségbeesett arcáról.

– Hatalmas hiba volt. Egyszeri alkalom.

Nem veszíthettem el Dylant. Nem veszíthettem el a legjobb barátnőmet. Már alsós korunkban is kiállt mellettem, amikor a többiek a zokni-szandál kombóm miatt csúfoltak. Inkább ő is így járt suliba, jól beintve a gúnyolódóknak. Dylan mindig a saját útját járta. Mindig azt tette, amit helyesnek gondolt, semmi nem tudta eltántorítani. Velem ellentétben ő soha nem hazudott. Akkor is felvállalta az igazat, ha kellemetlen következményei voltak.

Akkor is mellettem volt, amikor meghalt a nagymamám. Mindig ő fonta be a hajamat, és képes volt órákon át hallgatni a locsogásomat. Együtt sírtunk, együtt nevettünk. Tanúja volt a szüleimmel vívott csatáknak, együtt olvastuk el a különféle főiskolák és egyetemek elutasító leveleit, együtt bámultuk a Tini Mamikat pizsamában a kanapén, miközben kizabáltuk a hűtőt.

– Mást sem hallok, csak hogy én, én, én! – Dylan a könnyes szemét forgatta, hátravetette a fejét, és gúnyosan felkacagott. – Minden rólad szól, ugye? Te részeg voltál. Te hibát követtél el. Te szörnyen érzed magad. Te szorongsz. És mi van velem? Egy pillanatig se jutott eszedbe, mennyire utálom, hogy minden barátnőm bele van esve a bátyámba? Hogy mindenki azért akar jóban lenni Dylan Casablancasszal, mert a tesója jó pasi?

Azt hitte, csak azért barátkozom vele, hogy összejöjjek Row-val? Nevetséges! Kábé úgy rajongtam Ambrose Casablancasért, mint Chris Pine-ért. Bele voltam esve, de fel sem merült bennem, hogy közeledjek felé. Ő volt a világ legelérhetetlenebb pasija, a lelke legmélyebb bugyránál is sötétebb hajjal és vonzerővel.

És eszembe sem jutott volna járni vele. Nem akartam pasit. És határozottan nem akartam párkapcsolatot. A párkapcsolat azoknak való, akik normálisan viszonyulnak másokhoz, én viszont a legfelületesebb társas érintkezéstől is ájult kecske módjára dőltem ki.

– Dylan! – Odarohantam a legjobb barátnőmhöz, és térdre borultam előtte. Az éles kavicsok szinte csontig hatoltak a lábamba, kicsordult a vérem. – Semmit nem jelentett nekem! Esküszöm! Soha nem akartam Row-tól semmit! – Hazudtam, mintha könyvből olvasnám. – Hisz tudod, hogy mindig is bizarrul magasnak és kissé félelmetesnek találtam…

– Még nem fogytál ki a bókokból? – kérdezte Row maró gúnnyal a hangjában. A kocsijának támaszkodott összekulcsolt karral, mint aki magasról tesz a világra. – Ez lenne a rejtett tehetséged, Cal? Mások bosszantása?

Mennyire gyűlöltem őt abban a pillanatban!

– Nem is annyira rejtett, mint láthatod – vetettem oda, és a húga felé intettem.

– Ne beszélj így a bátyámmal! – tört ki Dylanből, és az arcomba tolta a mutatóujját. – Rohadtul nem vagytok egy ligában, és csak hogy tudd, ez volt a szerelmi életed csúcspontja!

Teljesen egyetértettem vele. Row tökéletes parti volt. Szexi, okos és piszkosul tehetséges. Nem hogy nem voltunk egy ligában, de még egy sportágban sem. Ha az ő sportja az amerikai foci, akkor az enyém a sajtgurítás, vagy valami hasonló eszementség.

– Csak azt mondom, hogy én tényleg nem akartam ezt. Kis hiba csúszott az ítélőképességembe. – Térden állva, összekulcsolt kézzel könyörögtem neki, koszosan, megalázva. Dylannek tényleg nagyon fontos volt, hogy ne kavarjak a bátyjával. Valószínűleg azért, mert a suliban az összes többi lány Row körül legyeskedett.

– Kis hiba? – szegezte nekem a kérdést Row.

– Hatalmas – javítottam ki magamat. Majd felrobbantam idegességemben. – Vaskos. Így jobb? – kérdeztem, és gonosz pillantást vetettem rá.

– Abszolút – mondta, majd kivett a dzsekije zsebéből egy doboz cigarettát. Gitanes volt. Naná, hogy francia cigit szívott!

– Fú, baszki! – fogta a fejét Dylan. – Mindjárt kihányom azt a három szelet pizzát, amit az előbb ettem.

– Kérlek, Dylan, bocsáss meg! Kérlek! – esedeztem.

Row megrázta a fejét, majd beült a kocsiba, és beindította a motort.

Dylan úgy nézett rám, ahogy a királynő méregeti a kivégzés előtt álló alattvalóját, szigorúan legörbülő szájjal, összefont karral.

– Tudod, Cal, mindig felnéztem rád. Csodás vagy, vicces és okos, egy színes egyéniség, aki mindent tud a kilencvenes évekről. Olyan vagy, mint egy sorozatgyilkosokról és szellemekről szóló élő lexikon, mégsem ismerek nálad derűsebb személyiséget. Az ember egyszerűen a közeledben akar lenni, hátha átragad rá valami a nagyszerű Calla Litvinből. De ha lekaparjuk ezt a mázat, azt a felszínt… a playlisteket, a ruhákat, az együtt lógást… és a mélyére nézünk a dolgoknak, hogy igazából milyen barát vagy… hát nagyon gáz – mondta Dylan, és rövid szünetet tartott. – Nőj fel, Pötty! De jó távol innen, mert soha többé nem akarlak látni!

Dylan visszament Tuck piros furgonjához, beült az anyósülésre, és ráparancsolt arra a pöcsre, hogy indítson. Hihetetlen, de a srác, aki az elmúlt négy évben cigarettacsikkekkel és kotonokkal tömte tele a suliszekrényünket, most engedelmesen szót fogadott.

Ott térdeltem a földön a dermesztő hidegben, és Dylan szavain rágódtam. Nem éreztem az ujjbegyeimet. A fagyos levegő súlyos köpenyként nehezedett a vállamra. Oldalra néztem, egyenesen Row fényszórójába. Villogtatva jelezte, hogy szálljak be a kocsiba, mielőtt meggondolja magát, különben gyalog kell hazamennem, és tuti, hogy tüdőgyulladást kapok. Kifejezéstelen tekintettel ült a volán mögött. Mindenkinek ezt az arcát mutatta, kivéve persze Dylant és az anyukájukat. És néha engem.

Öntelt.

Számító.

Velejéig romlott.

Megsemmisülve feltápászkodtam a földről, és bicegve elindultam a kocsi felé. Minden lépésemnél jeges sárdarabok potyogtak le a térdemről. Row fölényeskedve figyelt a szélvédő mögül.

Megpróbáltam az ő szemével látni magamat. Ezt a szánalmas, összetört teremtést. Megtépázott és koszos voltam, mint egy bolti kosár alján felejtett régi bevásárlólista. Szép ez a lány – gondolták a helybéliek egyetértve –, csak pont olyan fura, mint az apja.

Bekúsztam az anyósülésre, becsuktam a kocsiajtót, és lehajtott fejjel babrálni kezdtem a Dylantől kapott barátságkarkötőmet. Legalább ez megmaradt – gondoltam. Ebben a pillanatban az ujjam beleakadt a gumiba, a karkötő elszakadt, és a gyöngyök szétgurultak a kocsiban. Igyekeztem gyorsan összeszedni őket, de a hidegtől nem éreztem az ujjaimat.

– Ez jól ment – szólalt meg Row, és megpöckölte a cigisdoboz alját. A kiugró szálat a fogával húzta ki, úgy gyújtott rá, mint egy filmsztár.

– Mekkora idióta vagyok! – Ledörgöltem a sarat a térdemről, aztán hátradőltem az ülésen. Nem engedtem utat a könnyeknek, bár nagyon nehéz volt elfojtani a sírást. – Lemondtam a legjobb barátnőmről egy menetért.

– Ami szerinte az évszázad románca lehetne. – Row letekerte az ablakot, a huzat kiszívta a füstöt a kocsiból.

Megráztam a fejem.

– Dylan tisztában van a helyzettel. Tudja, hogy képtelen vagyok a szerelemre. Tudja, hogy… – Nem fejeztem be a mondatot.

– Nárcisztikus vagy? – vonta fel a szemöldökét Row.

– Selejtes – mordultam fel. – De azért kösz.

– Nem vagy selejtes, Pötty – mondta, majd beleslukkolt a cigibe, és gyengéden megpaskolta a combomat. – Csak egy kicsit sérülékeny. Mint egy értékes, ritka drágakő.

Dehogy – gondoltam magamban. A bájos személyiségem mélyén sötétség lakozik.

– Figyelj! – folytatta Row, és megnyalta az alsó ajkát. – El kell mondanom valamit.

Most jön az, hogy hagyjam békén Dylant. Gondoskodó bátyként Row mindig védelmezte a húgát, és tudta, mennyire gyűlöl most engem.

– Kérlek, ne mondj semmit! – könyörögtem. – Már így is szörnyű estém van.

– Nem Dylanről van szó.

Hát persze hogy nem. Hanem arról, hogy milyen rettenetes alak vagyok. Lefeküdtem a legjobb barátnőm bátyjával. Tévedtem Row-val kapcsolatban, mégis képes bántani engem.

– Kérlek, Row! Nincs miről beszélnünk. Hidd el, engem is legalább annyira elborzaszt, ami kettőnk között történt, mint téged. Sőt, talán még jobban.

Káromkodva a kormányra csapott.

– Képes vagy egyetlen kurva másodpercre kiszállni a saját fejedből, hogy meghallgass?

– Kösz, de nem. Rémes hely a fejem, és most rohadtul megérdemlem, hogy ott legyek.

Szerettem volna bocsánatot kérni azért, ahogyan viselkedtem vele. Könyörögni akartam neki, hogy próbáljon meg hatni Dylanre, de nem akartam elveszíteni a maradék önbecsülésemet.

Elsuhantunk a fák, a lámpaoszlopok és a helyi könyvtár mellett, mindent színes palástba burkoltak a kékes-narancssárgás hajnali fények. A világítótorony a visszatartott könnyeim függönye mögött pislákolt. Mély fájdalommal döbbentem rá, hogy számomra nem Maine, nem Staindrop jelenti az otthont, hanem a Casablancas testvérek. Ahonnan örökre száműzve lettem.

– Tényleg nagyon sajnálom – motyogtam, amikor Row megállt a házunk előtt. Nem állította le a motort. Meredten nézett ki a szélvédőn, az állkapcsa úgy megfeszült, hogy biztosan fájt neki. – Nekem ti vagytok a családom. És én… én… – Nagyon szeretlek titeket. Ti ketten vagytok azok, akik mellett mindig önmagam lehettem. De nem volt bátorságom kimondani ezeket a szavakat. Nyeltem egyet. – Remélem, megtalálod a számításodat.

Row mint egy görög szobor, rezzenéstelenül nézte az utat.

– Sok szerencsét a Columbián!

– Sok szerencsét Párizsban!

– Nincs szükségem szerencsére. Jó vagyok.

Rám se nézett, amikor elhajtott. Csak álltam ott, és alaposan szemügyre vettem a házunkat – az eperfagyi színű deszkaburkolatot, a körbefutó verandát, a pasztellszínű kaspókban díszelgő növényeket, és a kötött cuccokat, amiket anya a fák törzsére tekert. Bolondos, mint a lakói. Tudtam, hogy nagyon sokáig nem fogom viszontlátni.

Úgy éreztem, soha többé nem teszem be a lábam Staindropba.

Akkor sem, ha az életem múlik rajta.