Újrakiadás

A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

A szirt, 2023

Copyright © Mosonyi Mara, 2024

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó, 2024

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Tabák Miklós

A fedél Koppányi Lilla munkája.

Szerkesztette: Bardi Erzsébet

Korrektor: Ábrahám Viktória

Tördelés: Kaposvári Zsolt

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2024

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 1 770 7890

admin@alomgyar.hu • www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-5707-29-4

ELŐSZÓ

1996

A fekete hajú copfos lány ököllel ütötte meg Nórát. Erősebb és idősebb volt nála, talán nyolc–tíz éves lehetett. Kiabált is valamit, de Nóra gyér spanyoltudása, vagy a helyzet szokatlan mivolta miatt, nem értette, mit. A fülbevalóját már odaadta, ezért az a gyanúja támadt, hogy az idősebb lány már semmit nem akar tőle, csak szórakozásból vagy unalomból bántja. Netán meg akarja mutatni az udvaron összegyűlt többi gyereknek, hogy ő itt a főnök. Két másik társa mosolyogva nézte a jelenetet. Nóra valami meleget érzett az arcán. Odanyúlt, és meglepve tapasztalta, hogy eleredt az orra vére. Különös, de fájdalmat nem érzett, inkább az elemi erővel rátörő félelem kerítette hatalmába. Az udvaron már kisebb tömeg gyűlt össze, bámészkodó, kíváncsiskodó annak ellenére is akadt bőven, hogy a hasonló jelenetek nem voltak ritkák a mexikóvárosi gyermekotthonban. A lány meglökte Nórát, aki a földre esett. A távolban, az udvar másik végén egy nevelő sétálgatott, és teljes nyugalomban szendvicset evett. Látnia kellett, hogy bántanak valakit, ha másból nem, de a hangos kiabálásból és a spontán összeverődött tömegből ki kellett találnia, hogy valami hasonló zajlik az udvaron. Nóra körbenézett, fogalma sem volt, kitől kérhetne segítséget. Körülötte öt–tíz éves forma gyerekek álltak, fiúk, lányok vegyesen, volt, aki csak bámészkodott, és volt, aki hangosan kiabált.

– Nincs másom, amit odaadhatnék – szólalt meg végül angolul, de ez mintha csak jobban felhergelte volna támadóját. Közelebb lépett, meglendítette a lábát, de túl lassan, mert mire belerúghatott volna Nórába, az már arrébb is gurult. Valaki felnevetett, ami tovább bőszítette a fekete hajú lányt.

Ekkor lépett ki az épület ajtaján Andrés. Egy megbontott Marlborót vett elő, tegnap a metrón zsebelt ki egy férfit, akinek pénze ugyan nem volt, de a fiú a ciginek is örült. Ez státusszimbólumnak számított az otthonban. Bár még csak nyolcéves volt, gyakran szökött ki a városba, ahol az idősebbektől hamar megtanulta, a zsúfolt metró alkalmas terep a piti tolvajlásra. Rágyújtott. Élvezettel tüdőzte le a füstöt. Mikor először próbálta a cigit, úgy két éve, egy fél szál után rosszul lett, szédült, hányt. Ma már függő volt.

Meglátta a csődületet, unottan odasétált. Nem volt meglepve, a két legagresszívebb lány a kör közepén állt, és felváltva kiabált valakivel. Közelebb lépett. Ez az új lány. Aki a földön fekszik. Akit tegnap hoztak.

– Mi a baj? – kérdezte az egyik támadót, bár tudta, hogy semmi köze a dologhoz, és furcsállni fogják, amiért beleavatkozik.

– Megtetszett a fülbevalója.

– Az már nálad van. Mit akarsz még tőle?

– Nem tetszik az arca – válaszolta dühösen, és Nóra felé köpött. Andrés most nézte csak meg jobban a földön fekvő lányt, és rögtön megvilágosodott. Az itt lévő gyerekek többsége mesztic volt, azaz félig indián, félig fehér, sötét hajú, sötét szemű, olajos bőrű. Az új lány nagyon kirítt közülük világosbarna hajával és nagy, kék szemével. Egyáltalán nem nézett ki mexikóinak, mint ahogyan nem is volt az.

– Hagyd békén! – mondta Andrés halk, határozott hangon.

Nagyot slukkolt a cigijéből, ami félig le is égett, majd mindvégig tartva a szemkontaktust beszélgetőpartnerével, kezet nyújtott Nórának, aki némi habozás után elfogadta az idegen fiú segítségét, és meglepő gyorsasággal talpra szökkent.

Hirtelen csend lett. Olyan csend, ami ritkán áll be mexikói gyermekotthon udvarán, ahol több száz gyerek verődik össze naponta. Andrés tapasztalatból tudta, hogy ez semmi jót nem jelent számára. Bár nem volt gyáva, s néha csak erőfitogtatás céljából kereste a konfliktust, hirtelen feszült lett, és nem is értette, miért akart segíteni ennek az idegennek, akihez tulajdonképpen semmi köze. Már épp azon volt, hogy hagyja az egészet, amikor hirtelen éles hangot hallott a háta mögül.

– Miért avatkozol bele más dolgába, Andrés? Tűnj innen!

A fiú villámgyorsan megfordult. Pablo állt mögötte, akit mindenki csak Sebhelyesnek hívott, köszönhetően az egész arcát hosszanti irányban átszelő vágásnak. Állítólag ki akarta zsebelni a nevelőapját, aki késsel támadt rá, és akit – saját elmondása szerint – leszúrt és sorsára hagyott. Andrés már régóta kereste az alkalmat, hogy összemérje vele az erejét, tudta, ha győztesen kerülne ki egy, a Sebhelyessel vívott küzdelemből, az igencsak megnövelné az ázsióját ezen a helyen. Most szemtől szemben állt a kábé tíz-tizenegy éves fiúval, és már nem volt ideges. Itt az alkalom, hogy megmutassa, nem fél senkitől. Körbenézett. Az udvar végében sétálgató nevelő eltűnt, ami azt jelentette, hogy nem vár rá büntetés, ha helybenhagyja a Sebhelyest, de egyben azt is, hogy nem remélhet segítséget abban az esetben, ha ő maradna alul. Nem félt. Nem volt mit veszítenie.

– Ő a húgom – jelentette ki Andrés, de hirtelen meg is bánta. Hogy mondhatott ekkora hülyeséget? A csendet halk morajlás váltotta fel. A lányra nézett, akiről azt sem tudta, hogy hívják. Döbbent arcot vágott, valószínűleg értette a testvér szót, tágra nyílt szemmel bámulta a jelenetet.

Andrés odaszólt neki, nem spanyolul, hanem közös anyanyelvükön.

– Hallottalak tegnap éjjel magyarul beszélni. András vagyok. – Legszívesebben hozzátette volna, hogy ne bámuljon ilyen ostobán, de most a Sebhelyessel kellett foglalkoznia, akinek körülbelül ennyi idő szükségeltetett, hogy felfogja az imént hallottakat.

– Már hogy lenne a testvéred? Te évek óta itt vagy, ő meg új lány. Mi van, Andrés, be vagy szíva? – Azzal kajánul összenevetett az egyik haverjával. És bumm! Andrés ezt a másodpercet használta ki, ököllel megütötte Sebhelyest, aki még fel sem ocsúdott a meglepetéstől, amikor a fiú két kézzel belekapaszkodott a hajába, lehúzta a fejét, és arcon térdelte. Sebhelyes elterült a földön, ahonnan már esélye sem volt felkelni, miután Andrés belerúgott néhányat.

Andrés el sem hitte, hogy megtette. Megverte. Sebhelyest. Ő. Andrés Herrero. Levegő után kapkodva színpadiasan körbenézett, majd lassan, nyugodt hangon megszólalt:

– Na, kételkedik még valaki abban, hogy ő a húgom? – Döbbent csend volt a válasz, az erőviszonyok a mai naptól átrendeződtek. Senki nem szólt, csak Sebhelyes nyöszörgött a földön, vérző orrát tapogatva. Andrés a lányhoz fordult.

– Hogy hívnak? – kérdezte suttogva, magyarul.

– Nóra.

– Ez itt a húgom, Nora Herrero! – kiáltotta fennhangon.

A lány letaglózva bámult Andrésra, mint aki még mindig nem érti, hogy pár véletlenül elejtett magyar szó miatt miért állt ki mellette ez az idegen fiú. Andrés sem értette. De nem számított. Attól a naptól testvérek voltak. Még ha a többiek nem is hitték el egészen.

ELSŐ FEJEZET

2016

Jake Carlton kiszállt a kocsiból, és fázósan húzta össze magán szövetkabátját. Mindig a naptár szerint öltözködött, márciusban eszébe se jutott volna télikabátot venni.

– Köszönöm! Ne várjon meg! – szólt vissza a taxisnak, aki mindjárt a gázra lépett, és sietősen távozott.

Jake elmosolyodott. Ez sem szereti a CIA-s fuvart. Magának sem merte bevallani, de ezúttal ő is ideges volt. Tudta, nincs több lehetősége. Csak ez az egy.

Tavaly járt itt utoljára, akkor azt hitte, legjobb esetben is lőttek a karrierjének. Addig ostoba módon sérthetetlennek tartotta magát… Úgy gondolta, egy huszonhat éves, jó családból való, a tetejében még jóképű férfinak minden jár. Aztán egy szúrópróbaszerű ellenőrzésen kokain nyomait találták a szervezetében. Ezen nem lehetett mit szépíteni. Az ügyet persze eltussolták, már amennyire el lehetett, főleg a bátyjára való tekintettel. A történet ezen része dühítette leginkább Jake-et. Még valami, ami miatt egész további életében hálával adózhat a bátyjának. Néha azt gondolta, talán az is jobb lett volna, ha kipattan a botrány, és felelősségre vonják. Ráadásul a testvére, George, külföldről intézte az egészet, no nem pénzzel, inkább a kapcsolatai révén sikerült kikönyörögnie egy utolsó esélyt az öccsének, aki ezt a kis botlást leszámítva kitűnő munkát végzett, és nagy jövő előtt állt. Nagy jövő…

A bátyja volt a tökéletes katona, a West Pointon végzett, és hamar a CIA-hoz került. Most épp a polgárháború sújtotta Kolumbiában állomásozott, a sűrűjében, a FARC terrorszervezet ellen küzdött, akik évtizedek óta kegyetlen gerillahadviselést folytattak az országban. Az általuk elkövetett emberrablások és zsarolások is bőven okoztak fennakadásokat Kolumbiának, de a kokainkereskedelemben való aktív részvételük volt az a probléma, ami miatt az amerikaiak sem hagyhatták figyelmen kívül őket. Mivel a világ kokaintermelésének közel nyolcvan százaléka Kolumbiából származott, fel kellett venni a harcot a FARC ellen, optimistább hozzáállás szerint pedig támogatni a kolumbiai kormány békekötési törekvéseit a szervezettel.

Jake bátyja, George már évek óta ezen dolgozott, ráérő idejében pedig sikerült eltussolnia – milyen ironikus – azt, hogy az öccse vérében kokaint találtak.

Jake maximális tisztelettel adózott a nála több mint egy évtizeddel idősebb bátyjának, elismerte szakmai érdemeit, de mindig inkább megközelíthetetlen apafiguraként gondolt rá, aki jó példával jár elöl, mintsem testvérként, akivel bármilyen személyes élményét megoszthatja. Külsőleg kifejezetten hasonlítottak egymásra, mindketten magasak voltak, kék szeműek, sötét hajúak, már-már arisztokratikus vonásokkal, de George nyugodt, kiegyensúlyozott emberként kevesebbet beszélt, nehezebben jött indulatba, ha valami mégis kihozta a sodrából, jobban tudta magát fékezni, mint öccse. Jake is képes volt félretenni az érzelmeit, és tárgyilagosan szemlélni az adott szituációt, de csak amíg a munkáját végezte. Ez azonban annyi energiáját felemésztette, hogy szabadidejében gyakran egészen kontrollvesztetté vált, így kompenzálta a személyiségétől oly idegen viselkedést, amit magára kellett erőltetnie, gyakran hosszú hónapokig. Ez okozta a tavalyi kokainos problémát is…

Most nem akart sem az egy évvel ezelőtti botlására, sem pedig a testvérére gondolni.

Amikor közönyt erőltetve az arcára belépett a terembe, ahová igyekezett, többen az ajtó irányába fordultak. Jake-nek nem voltak olyan illúziói, hogy akadna akár csak egy is köztük, aki ne hallotta volna a pletykát arról, mit követett el tavaly.

Meglepően sokan voltak, főként Mexikóval foglalkozó elemzők, hírszerzők és egy marék olyan ember, akik feladatköréről Jake-nek csak halvány sejtései lehettek. Tehát ekkora a baj. Helyes. Ha ügyes, ez az ő malmára hajthatja a vizet.

Szerencsére hamar kiszúrta Cole világosszőke fejét, aki mellett épp volt egy üres szék, nem kizárt, hogy neki foglalta. Odasétált, majd halkan megkérdezte.

– Szabad? – Válaszra sem várva leült a korabeli férfi mellé, aki cinkosan rámosolygott.

– Le vagy barnulva – közölte Cole, mintha nem is egy éve találkoztak volna utoljára, és nem lenne egyéb fontos mondanivalója Jake számára.

– Sokat szoliztam Mexikóban – válaszolta komoly arccal, és magában megállapította, hogy Cole semmit sem változott. Ugyanaz az erős testalkatú, mindig kifogástalanul, már-már kínosan elegáns férfi, aki sikereit az ellenkező nem körében inkább humorának, mint külső adottságainak köszönhette.

– Nem hiszem el, hogy ekkora mázlista vagy – szűrte fogai között fanyar félmosollyal Cole.

– Ha szerinted én mázlista vagyok, akkor veled problémák vannak – szisszent fel.

– Ilyen fejetlenség még nem volt a részlegen – folytatta zavartalanul Cole. – Kurva nagy bakot lőttünk… – Jake nem válaszolt. – Nagyot fogsz villantani, igaz? – faggatta tovább Cole, és feltűrte ingujját. Hiába próbált fesztelennek tűnni, ugyanolyan ideges volt, mint itt mindenki. Jake azonban ebben a pillanatban nyugodott meg. Neki tulajdonképpen nincs vesztenivalója. Nem válaszolt, de remélte, hogy olyan információ birtokában van, ami nélkülözhetetlenné teszi őt a szervezete számára. Vártak. Az egész teremben síri csend honolt.

Ekkor jelent meg a pódiumon Lydia Banks, egy ötven körüli, se nem szép, se nem csúnya, leginkább igényesnek nevezhető nő. Ő volt az atyaúristen, ami a latin-amerikai kábítószerügyeket illette a szervezetnél. Nem siette el, előbb bekapcsolta a projektort, mely derengő kékes fényt vetített hallgatósága arcába. Nekidőlt az asztalnak, majd nagy sokára megszólalt.

– Nos, uraim! – kezdte a magabiztos előadó határozottságával, hangja azonban mintha más színt kapott volna ma délelőtt. – Talán ez az utolsó tájékoztató, amit tőlem hallanak. – A terem felbolydult. – Épp ezért… – folytatta, majd valahová a távolba nézett egy pillanatra. – Épp ezért most nagyon őszinte leszek magukkal. Harminc éve foglalkozom a latin-amerikai kartellekkel, különös tekintettel a mexikói bandákra. Ezen idő alatt voltam beépítve, ha úgy tetszik, a frontvonalban, dolgoztam irodában, buktattunk meg államfőket, drogbárókat, és bár néha kudarccal végződött egy-egy akciónk, és sok embert vesztettünk, de még többször jártunk sikerrel. – Itt egy lélegzetvételnyi szünetet tartott, talán azért, hogy hallgatóságának legyen ideje megrágni az elhangzottakat. – Épp ezért fájdalom kimondanom, amit maguk mind jól tudnak. A helyzet Mexikóban nemhogy nem lett jobb, de jóval rosszabb, mint öt, tíz vagy akár harminc évvel ezelőtt. Már most többen haltak meg a mexikói drogháborúban, mint Irakban és Afganisztánban együttvéve. És hol van még a vége? Elemzők szerint a mexikói kábítószerkartellek éves bevétele ötvenmilliárd USA-dollárra rúg. Ebből úgy fegyverkezhetnek, ahogy akarnak, és azt fizetnek le, akit nem szégyellnek. – Hangja elcsuklott, majd kissé összeszedve magát, tárgyilagosan folytatta. – De térjünk a lényegre! – Jake feszülten figyelt. Amit Lydia eddig elmondott, az vajmi kevéssé érdekelte. – A személy, aki miatt most mind itt vannak, Olmecnek nevezi magát. – Többen felhördültek, még többen feszülten, homlokráncolva figyeltek az idegen hangzású név hallatán. – Hangsúlyozom, fogalmunk nincs, kicsoda, milyen nemű, hány éves, hol tartózkodik, vagy hogy létezik-e egyáltalán… De mostantól kezdve ő lesz a legkeresettebb személy Latin-Amerikában. – Lydia ellökte magát az asztaltól, és közelebb sétált a hallgatóságához. – Olmec, hívjuk mi is így! – húzta el a száját. – Szóval, Olmec a vezetője annak az eddig teljesen ismeretlen kartellnek, mely teljhatalomra tört, több, a kokain szállítása szempontjából kulcsfontosságú városban, például Acapulcóban. Ez a térségben példa nélküli. Senkinek sem sikerült így megerősödnie az elmúlt évtizedben. – Füle mögé igazította barna tincseit, mintha habozna, mielőtt még kellemetlenebb dologgal szembesítené amúgy is feszült hallgatóságát. – Sajnos Olmec máris népi hőssé avanzsált. Mivel leszámolt a többi kartell vezetőjével, és egyeduralkodó, így megszűntek a bandák közti folyamatos villongások, lövöldözések, a közbiztonság helyreállni látszik. Az átlagember ennek természetesen örül. A bádogvárosok tanulatlan lakói egyenesen istenítik Olmecet, a nyomornegyedekben misztikus meséket szőnek köré… Az ismeretlen kartellfőnök neve egyértelmű visszautalás a térség első fejlett indián civilizációjára, az olmékekre. Az egyszerű emberek szájról szájra terjesztik, ő nem más, mint az olmék sámánok leszármazottja, aki békét hoz a népnek, természetfeletti képességekkel bír, a dzsungelben rejtőzik, és csak az találhatja meg, akit magához akar engedni. – A nő tenyerébe temette a homlokát, felsóhajtott, majd folytatta. – Ezen jókat kacarászhatnánk, de tudjuk azt, ha ilyen rövid idő alatt ennyi embert maga mellé állított, nehéz dolgunk lesz… Még sehol sem mutatkozott személyesen, kartellje két fontos tagja az, aki a nevében eljár. Megpróbálhatunk rajtuk keresztül Olmec közelébe férkőzni, vagy… – Azzal a laptopján kezdett pötyögni, majd a háta mögötti kivetítőre mutatott.

Jake meghökkent, nem arra számított, hogy egy fiatal mesztic lány fotója jelenik meg, amint derékig kivágott ruhában, koktéllal a kezében pózol, széles mosoly kíséretében. A fotón jól látszott drága órája, ami egyértelművé tette, hogy nem az alsóbb népréteghez tartozik. Tipikus latin szépség volt, kerek arccal, óriási fekete szemmel, hosszú, sűrű, olajosan csillogó dús hajjal. Fülében túlméretezett, vastag aranykarikák lógtak. Bár fiatal lehetett, nem spórolt a sminkkel. Telt, az átlagnál nagyobb melleit inkább előtérbe helyezte, mintsem takarta volna a ruhája. Bár dereka még karcsú volt, csípője már kifejezetten széles, kerek fenekét pedig csak egy hajszál választotta el attól, hogy túl nagy legyen az alkatához képest.

– Ez a fotó Amanda „Mandy” Sanches Instagram-oldaláról való. Tudomásunk szerint ő Olmec egyetlen rokona, a keresztlánya, akinek az apja pár hónapja halt meg. A mélyen vallásos Latin-Amerikában a mai napig keményen tartja magát az a szokás, hogy az elárvult gyermekről a szülők halála után a keresztszülők gondoskodnak. Így a lány legközelebbi rokona– itt hatásszünetet tartott – Olmec. Ez persze nem feltétlenül jelenti azt, hogy Mandy birtokában lenne bármilyen információnak róla, de anyagi értelemben csak Olmec támogathatja, tehát van kapcsolat. Az Instagram-oldalát elnézve sok minden kiderül Mandyről. Úgy tűnik, nem akar rejtőzködni, sőt! Közösségi oldalán gyakran előre bejelöli, milyen szórakozóhelyen fog megjelenni este, vagy épp szavaztatja követőit arról, hogy melyik cipő állna neki jobban az aznapi szettjéhez. Hol a körmét fotózza, ehhez a BMW-je kormánya adja a hátteret, amúgy jogsija még nincs, hol a szörfös fiújával fekszik a homokon a Bahia de Puerto Marqes strandján.

Úgy gondolom, érdemes lenne egy fedett ügynöknek a lányhoz közelednie, hátha ki lehetne szedni belőle valamit Olmecről.

Jake kezdett megnyugodni. Ha ez lenne Lydia óriási terve, akkor ő nemsokára brillírozni fog.

– Még valami – folytatta a főnökasszony. Jake előrehajolt a székben, és összekulcsolta a kezét. Talán most majd elhangzik valami olyan, ami képes felkelteni az érdeklődését. – Pár napja, az egyik Mandy által posztolt képen feltűnt egy lány. A neve Nora Herrero. – A nő képe megjelent a kivetítőn. Csinos. Világos bőrű, kék szemű. Úgy fest, nem volt kedve pózolni, sőt, mintha zokon venné, hogy lefényképezték. – A képet Mandy kábé tíz perc múlva le is törölte. Nora Herrero jól láthatóan nem akart szerepelni a közösségi oldalon, valószínűleg ő vette rá Mandyt, hogy tüntesse el a közös fotót. Utánanéztem kicsit ennek a lánynak. Egyetemista Mexikóvárosban. Jogot és közgazdaságtant hallgat. Egyszer, pár éve már láthattuk egy akkor hatalmon lévő kartellfőnök oldalán. Mit kereshet most a kis droghercegnő baráti körében? Gyanúm szerint nem azért tölt időt Mandyvel, mert annyira rokonlelkek lennének, valami más oka lehet rá. Ki kéne derítenünk, hogy mi. Talán ezzel is közelebb jutunk Olmechez.

Jake addig nézte Nora Herrero arcát a kivetítőn, míg Lydia le nem csapta a laptopja tetejét. Nem gondolta relevánsnak Mandyt vagy a barátnőjét, ezt a Norát, aki pár éve még egy másik drogbáróval mozgott, most pedig épp a titokzatos Olmec keresztlányával barátkozik. Na és? Vannak nők, akik erre szakosodtak, szeretnek közel lenni a… tűzhöz. Egyre biztosabb volt benne, hogy az ő információi egyedülállóan értékesnek fognak bizonyulni.

A teremre csend telepedett. Úgy tűnt, Lydiának nincs több mondanivalója, majd mégis megszólalt:

– A körünkben lévő egyik hírszerzőnk pár órája érkezett Mexikóból. Talán tud friss értesülésekkel szolgálni számunkra.

Még mennyire hogy tudok!, gondolta Jake, de várt, amíg főnöke nevén nem szólítja. Nem akart tolakodónak vagy türelmetlennek tűnni, olyannak, aki tűkön ül, csak hogy minél előbb megoszthassa az információit a kollégáival.

– Nos, Jake?

Biccentett, és kíváncsi szemek kereszttüzében a pódiumhoz sétált.

– Mint azt bizonyára tudják, az elmúlt egy évet Mexikóban töltöttem – kezdte Jake a bevezetőjében. – Főleg a legnagyobb kartellel, a Sinaolával foglalkoztam. Sikerült is találnom a bandában egy magas rangú tagot, aki gyenge láncszemnek bizonyult. – Itt egy kis hatásszünetet tartott, hogy mindenki felfogja, miről is beszél. – Belső ellentétek miatt elege lett a kartelljéből, úgy érezte, nem bízhat tovább bennük. Ezért beszerveztem. Már nekem dolgozik, lassan fél éve. Látszólag továbbra is bandatag maradt, de minden információt megoszt velem, cserébe garantáltam neki, hogy ha ezek értékesnek bizonyulnak, akkor nem lesz felelősségre vonva úgy, mint a bandája többi tagja. És itt jön a számunkra legfontosabb fordulat. A beépített emberemet megkereste egy közvetítő pár hete, s azt szerette volna finoman kipuhatolni, hajlandó lenne-e átállni egy újonnan szerveződő kartell, az Olmec bandájának vezetői közé. Az emberem hajlandó volt, persze alkudozott, nem akart túl könnyen elcsábíthatónak tűnni, de a jóval több pénz és a magasabb rang fejében megegyezett a közvetítővel, így az a szerencsés helyzet állt elő a számunkra, hogy Olmec két bizalmi embere közül az egyik, Ramon Alvarez nekem dolgozik.

A hallgatóság letaglózva bámult. Pár perce még semmilyen információjuk nem volt Olmecről, de ez más megvilágításba helyezett mindent. Jake úgy érezte, most már megengedhet magának egy nagyképű félmosolyt.

*

Jake Carlton kilépett az acapulcoi bérlakása erkélyére. A dolgok nem a tervei szerint alakultak. Lydia azzal küldte Mexikóba, hogy ismerkedjen meg Amanda „Mandy” Sancheszel, és a kis barátnőjével, Nora Herreróval. Ezt a vonalat Jake teljesen vakvágánynak tartotta, de nem állt úgy a szénája, hogy ellenvetéssel élhetett volna.

Ugyan sötétedett, de a huszadik emeleti balkonról még mindig páratlan kilátás nyílt a homokos, pálmafákkal és színes napernyőkkel tarkított óceánpartra, melyet forgalmas, hatsávos autóút választott el a fényekben fürdő sétálóutcától. Ez tette Acapulcót azzá, ami: Mexikó, vagyis inkább egész Latin-Amerika ikonikus bulifellegvárává. Évtizedek óta bitorolta ezt a címet, dacára a ténynek, mely szerint nemcsak az ország, de a világ legveszélyesebb városai közt tartották számon. Menetrendszerűen Acapulco kikötőjébe érkezett a Kolumbiában termesztett kokain nagy része, melyet aztán innen terítettek Amerikába és szerte a világba. A városért, a kábítószer-szállítás kulcsfontosságú állomásáért eddig átlag három kartell harcolt, akik nem riadtak vissza a fényes nappal történő leszámolásoktól sem, s bár céljuk egymás, nem a turisták tizedelése volt, az óvatlan járókelők is könnyen áldozatul eshettek. A drogkereskedelem mentén megerősödő egyéb bűnözési ágak is virágzottak. A prostitúció, a tolvajlás, az emberrablások és a kartellek egymás közti válogatott kegyetlenkedései mind hozzájárultak ahhoz, hogy Acapulcót az utazási irodák nem feltétlenül ajánlották úti célként… Hiába.

A csodás klíma, a pezsgő éjszakai élet, az olcsó bárok, éttermek, a pálmafás, homokos strandok még mindig vonzották a szórakozni vágyó fiatalok tömegeit. A kikapcsolódási lehetőségek tárháza a városban végtelen, olcsó és nem kötött semmilyen korhatárhoz. Jake tudta, hogy a tavaszi szünet miatt most egy hétig különösen nagy tobzódás lesz, az év ezen szakában amerikai egyetemisták ezrei érkeznek Acapulcóba, fittyet hányva a nem létező közbiztonságra…

Már a repülőtéren elszabadult a pokol, néhány egyetemista lány erősen ittas állapotban próbálta összeszedni a poggyászát, ami többszöri próbálkozásra sem sikerült nekik. Úgy tűnt, talán attól féltek, Acapulcóban nem jutnak elég alkoholhoz, így nem bízták a véletlenre, és már a repülőn sikerült felönteniük a garatra. Mikor végre lehalászták a bőröndjeiket a szalagról, csücsörítve videózták magukat a legharsányabb lány telefonjával, és lelkesen biztosították otthon maradt társaikat, hogy ők lesznek a legelvetemültebb partiarcok ma a Palladiumban.

Jake bosszúsan lökte el magát az alacsony plexitől, ami az erkély korlátjául szolgált. Nem villanyozta fel a feladat, amit ma éjjel teljesítenie kell. Elővette a telefonját, és ellenőrizte Mandy profilját. Nem csalódott, fennen hirdette, hol máshol, a Palladiumban fog szórakozni. Jake legyőzte abbéli vágyát, hogy felhörpintsen egy italt, majd kezébe vette a bérelt autója kulcsát, és elindult.

A sétálóutca elején csodával határos módon sikerült leparkolnia, innen gyalog folytatta az útját. Hömpölygött a tömeg, a bárokat, éttermeket egybenyitották az utcával, ügyet sem vetve rá, hogy így a klíma nem tudja felvenni a versenyt a hőséggel, ami még most sem hagyott alább. A szórakozóhelyekről kiszűrődő zene egybeolvadt a tömeg morajlásával, Jake néha kihallott egy-egy spanyol vagy angol szót.

Már messziről látta, hogy a Palladium előtt hosszú sor kígyózik, dacára a negyvenöt dolláros belépőnek. Körbenézett. Anát kereste, akit már holnap reggelig ki is fizetett a stricijének, igaz, az háromszoros árat kért, a sok amerikaira való tekintettel. Jake szó nélkül fizetett, holott talán alkudhatott is volna. Többször kísérte már el a lány ide-oda az elmúlt egy évben, és jó pénzért információkat is átadott neki. Végül Ana találta meg őt.

– Hé, Steve! – Jake azonnal a lány irányába fordult, többször használta már ezt az álnevet, magáénak érezte. A csinos arcú, húsz év körüli prosti odalépett a férfihoz, és szájon csókolta. Furcsa lett volna más üdvözlés ebben a kontextusban.

– Gyere! Nem állunk sorba, ma az unokatestvérem van műszakban, bevisz minket az oldalajtón. – Megfogta Jake kezét, és határozott léptekkel elindultak. A férfi közel hajolt Anához, és a fülébe suttogott.

– Mi a helyzet a városban, szépségem? Egy ideje nem jártam már itt.

A lány vállat vont, majd kis szünet után megszólalt.

– Acapulco most az Érinthetetleneké.

– Érinthetetlenek?

– Olmec kartellje – magyarázta, miután Jake értetlenül bámult rá. – Róla csak hallottál már, nem? – vihorászott, majd komolyabb hangon folytatta. – Ilyen erre még nem nagyon volt. Napok óta semmi lövöldözés… Olmecé a hatalom, nincs vetélytársa. Béke van… De mondok valamit. Nem lesz tartós. Én itt születtem, láttam már eleget ahhoz, hogy tudjam, a bandák közti harc sosem fog megszűnni.

– Mit tudsz Olmecről? – kérdezte Jake, mert amit Ana eddig elmondott, nem volt újdonság számára.

– Senki sem látta még. Furcsa – lehalkította a hangját. – Azt mondják, nem is ember.

A férfi hümmögött valamit, idegesítették a babonás hiedelmek, de mit is várt egy írástudatlan prostituálttól, aki tizennégy éves kora óta van a szakmában és a nyomornegyedben nőtt fel.

Hamar bejutottak a szórakozóhelyre, egy elég kanyargós folyosón kellett végigmenni, ami egyenesen a legnagyobb terembe vezetett. Ahogy beléptek, Jake-et mellbe vágta a dübörgő zene, úgy érezte, a basszus minden sejtjét megrezegteti. A villódzó fények egy másodpercre elvakították, orrában érezte a füstgép semmi mással össze nem téveszthető szagát. A DJ épp a Take a pill in Ibiza című számot játszotta. Ahogy a klub vendégei meghallották az első néhány hangot, máris tombolni kezdtek. A DJ a Take a pill után levette a hangot, így a tömeg, változtatva a refrénen, egy emberként üvöltötte Ibiza helyett: Acapulco. Jake biztos volt benne, sokan hűek voltak a szöveghez ezen az estén.

Mandyt kezdte keresni a szemével, amikor megszólalt egy közismert sláger, és a körülötte táncolók hangos sikollyal fejezték ki örömüket. Úgy látszik, ez mindenki kedvenc száma lehetett a diszkóban, még Mandyé is, aki épp ekkor jelent meg az egyik színpadon, és a refrént üvöltve vonaglani kezdett. A trópusi hőség ellenére combközépig érő, tűsarkú csizmát viselt. Igen, ez ő. Körülötte kigyúrt, kopasz emberek álltak, unott, kifejezéstelen arccal, nyilván a testőrei.

Jake a színpadhoz legközelebbi bárpulthoz vezette Anát, aki valamit elővett a táskájából, de a férfi ügyet sem vetett rá. Mandy barátnőjét, Norát kereste a szemével. Bár csak két fényképet látott róla, de biztos volt benne, hogy ő táncol közvetlenül Mandy mögött. A nő lapos szandálban is magasabb volt, mint Olmec keresztlánya, rövid ruhája láttatni engedte hosszú, izmos lábát, s bár az ő öltözéke is nagyon kihívó volt, összességében nem tett olyan közönséges benyomást. Ellentétben Mandyvel, ő rövid kleopátrafrizurát viselt.

Ana váratlanul megsimogatta Jake arcát, és szájon csókolta. A férfi kissé meglepődött, bár alapvetően ez volt a lány dolga. Biztosítani, hogy a jelenléte normálisnak tűnjön, hisz egy bulizni vágyó amerikai egyetemista – akinek a férfi ma este tűnni akart – ritkán jön azért a városba, hogy órák hosszat egyedül nézelődjön a Palladiumban.

Jake érezte, hogy Ana áttol valamit a szájába. Döbbenten tapasztalta, hogy egy tablettát. A rohadt kurva! Ezért kotorászott a táskájában az előbb. Tudta, hogy a lány stricije gyakran bíz tablettákat a lányokra értékesítés céljából, különösen az ilyen nagy forgalmú éjszakákon. Már csak ez hiányzott! A tavalyi kokainos cirkusz után nem fogják megdicsérni, ha idén ecstasyt találnak a vérében. Kiköphetné persze, de tudta, hogy Ana stricije figyeli. Ezzel lebuktatná magát, és az egész mai akciót veszélyeztetné. Próbált jó képet vágni, és lehúzott egy ásványvizet.

A legnagyobb gond, hogy maximum hatvan perce van, amíg még tisztán tud gondolkodni. Utána beüt a szer hatása, és órákig használhatatlan lesz. Körbenézett. A klubban már most kábé kétszer annyian voltak, mint ahány embert beengedhettek volna…

A terv változott. Még addig kell cselekednie, amíg tiszta fejjel tud gondolkodni. Az órájára nézett. 22:05. Elindult a színpad felé, és amilyen közel csak tudott, megállt mellette. Látta, hogy Mandy mond valamit Norának, aztán hirtelen megfordul, de rosszul lép. Egyszerre három testőr ugrott, el is kapták a lányt, Jake-nek esélye sem volt a közelébe kerülni. Így viszont hézag keletkezett az alakzatban, amit a férfi azonnal ki is használt, és a színpadról óvatosan lépkedő Nora mellett termett. Nyújtotta a kezét, hogy lesegítse a lépcsőről, de a lány gyanakodva húzódott el. A testőrök még mindig Mandyvel voltak elfoglalva, aki képtelen volt megállni a lábán.

– Csak segíteni akartam – magyarázkodott Jake. – Iszol valamit? – Nora döbbenten nézett a férfira, valószínűleg nem volt hozzászokva, hogy csak úgy leszólítsák. Jake sem így tervezte, de Ana ecstasys akciója megváltoztatta a tervet.

– Te most hozzám beszélsz? – kérdezte, vagy inkább üvöltötte, és tekintetével végigmérte a férfit, de valószínűleg nem várt választ, mert otthagyta Jake-et, és a barátnője mellett termett. Mandy most már stabilan állt, a férfi tökéletesen le tudta olvasni a szájáról, hogy róla kérdezi Norát, aki megvonta a vállát. Mandy nem hagyta annyiban a dolgot, egyenesen Jake-re nézett, végigmérte, majd kezével intett, hogy kövesse őket.

A férfi tudta, valahogy le kell szerelnie a testőröket, mind az ötöt. Amíg ők itt vannak, képtelenség nyugodtan beszélni Mandyvel, bár a lány koordinálatlan mozgását elnézve erre a verőemberek nélkül is vajmi kevés esély volt. Jake a kezével jelezte, hogy mindjárt megy. Odafordult Anához, aki tátott szájjal bámulta a jelenetet. Elővett ötszáz dollárt, és a prosti kezébe csúsztatta.

– Tereld el a testőrök figyelmét! Mondd azt nekik, hogy a rivális kartell tagjait láttad a sétálóutcán! – Ana gyanakodva nézett Jake-re, látszott rajta, még nem döntötte el, megéri-e neki ekkora kockázatot vállalni.

– Ha sikerül, ugyanennyit kapsz holnap! – Ana alig láthatóan biccentett. Odament a stricijéhez, és valamit a fülébe súgott. Az idegesen nézett körbe, majd jelzett Mandy testőreinek, akik közül hárman csatlakoztak hozzá, és áttörve a tömegen az egyik főbejárat felé tartottak. Még maradt két keményfiú a lányok körül, akik elindultak a mosdó felé. Az egyik testőr előrement, nem zavartatta magát, besétált a WC-be, és szabályszerűen kilökdöste onnan a vendégeket, ezzel téve teljesen üressé és biztonságossá a mosdót Olmec keresztlánya számára.

Jake Ana füléhez hajolt.

– Át kéne adnod egy üzenetet annak a lánynak.

Ana gyanakodva meredt a férfira.

– Steve, te most viccelsz, ugye? Amanda Sanchesnek?!

– Nyugi, meg tudod csinálni! Annyit mondj, hogy várom a sétálóutca elején egy fekete Ferrariban!

A tömeg hirtelen megindult a táncparkettről a mosdók irányába, mintha mindenki egyszerre akarná elhagyni a diszkót. Egyre többen és többen özönlöttek, szinte pánikszerűen menekültek, fellökve vagy a falhoz szorítva egymást. Ana kihasználta a hirtelen keletkezett lökdösődést, valamint a testőrök pillanatnyi zavarát, és mintha véletlenül tenné, nekiesett Mandynek. Pár másodperc elég is volt, hogy a fülébe üvöltse a rövid üzenetet.

Jake nem várt tovább, elindult a kijárat felé. Csak remélte, hogy a kaotikus helyzetet kihasználva a lányok lerázzák a két férfit, és találkoznak a kocsinál. A tömeg és a hisztéria fokozódott, Jake lövéseket hallott bentről. Többen sikoltottak, és egymáson átgázolva próbáltak utat törni maguknak. Ana nem kis balhét kavart. A férfi az első menekülő hullámmal kijutott a diszkóból, de nem állt meg bámészkodni, egyenesen az autó irányába indult. Az órájára nézett. 22:35.

Beült a kocsiba és várt. 22:45. Idegesen dobolt a kormányon az ujjaival. 23:00. Kezdte egyre furcsábban érezni magát. A fények összefolytak a szeme előtt, teste ellazult, késztetést érzett, hogy felhangosítsa a zenét a kocsiban, énekelni támadt kedve, hirtelen melegséget és furcsa vibrálást érzett a végtagjaiban. Igen. Ezek az ecstasy okozta eufória első tünetei. Megrázta a fejét. Amennyire lehet, próbált ura maradni az érzékeinek.

Legszívesebben kiszállt volna az autóból, hogy odamenjen egy, a sétálóutcán szembejövő férfihoz, és közölje vele, hogy kurva jó az inge. Nem tette. Egyre nagyobb tömeg hömpölygött a széles úton, Jake úgy saccolta, most érhettek ide azok, akik a második hullámban távoztak a diszkóból. Kiszállt a kocsiból. Gyorsan lélegzett, szaporán vert a szíve, izzadt. Ismerős arcokat keresett a vele szembejövő tömegben.

Figyelmét végül egy raj éjjeli lepke kötötte le, melyek folyton nekirepültek a legközelebbi bár villódzó neonreklámjának. Furcsa. Bár üvöltött a zene a helyiségből, mégis hallani vélte a koppanásokat, ahogy a lepkék újra meg újra a fénylő betűknek ütköznek. Hirtelen arra lett figyelmes, hogy valaki hangosan énekli a bárban szóló szám refrénjét. Rájött, hogy ő maga az. Az utcán lévő emberek ügyet sem vetettek rá. Sőt, legtöbben magukon kívül üvöltötték:

Here she comes again
Troubles on her brow
Here she comes again
With worries she can’t hide.

Ebben a percben Jake érezte, hogy finoman megfogják a karját. Bosszúság kerítette hatalmába, mint amikor valaki nagyon elmerül egy rendkívül kellemes tevékenységben, és hirtelen megzavarják. Most már erőteljes rángatást érzett, és a mellette álló nő kellemes alt hangon megszólalt. Miért lepte meg a férfit az, hogy spanyolul?

– Helló, szépfiú! Ránk vársz?

Jake lassan a kérdező irányába fordult, és mint aki mély álomból ébred, csodálkozva nézett a fekete hajú, alacsony lányra, akinek túl hosszú fülbevalói furcsán imbolyogtak, visszaverve a bárból kiszűrődő zöld és lila fénypontokat. Mandy. Ez valamelyest magához térítette. Szemével Norát kereste, aki kezét a magasba emelve finoman rázta a csípőjét a zene ritmusára. Jake meglepődött, sokkal önfeledtebbnek tűnt most, mint előzőleg a diszkóban, ahol egész megjelenéséből áradt egyfajta hűvös megközelíthetetlenség. Összevillant a tekintetük, Nora rámosolygott. A férfi furcsállta, hogy a Palladiumban tanúsított elutasító magatartása után hirtelen elnyerte a lány szimpátiáját.

– Itt szar a buli – közölte Mandy.

– Hová óhajtanak menni a hölgyek? – kérdezte Jake, és az istennek nem tudta abbahagyni a vigyorgást. Minél előbb el kell vinnie innen őket, nem hiányzik, hogy a testőrök megjelenjenek. Már nyitotta is az ajtót, Mandy szó nélkül bepattant az első ülésre.

– Utálom Bobbyt – jelentette ki, miközben a szoknyáját igazgatta.

– Tényleg? Ez esetben én is! Ki az a seggfej? – kérdezte Jake, és Nora felé indult, aki nem fogta fel, hogy barátnője már az autóban ül. Teljes önkívületben táncolt az utca közepén, néhány amerikai fiú nagy örömére. Az egyik mögé lépett, és belemarkolt a fenekébe. Nora ugyanazzal a lesújtó pillantással nézett rá, amivel Jake-re az előbb a Palladiumban.

– Tűnés innen! – lökte meg finoman Jake az amerikait, mert nem szeretett volna összetűzésbe keveredni, de egyértelművé akarta tenni, hogy vége a spontán utcabálnak. Megfogta Nora könyökét, és az autó felé irányította. A lány csak most fogta fel, hogy mi történik.

– Te?! – kérdezte, miközben döbbenten fürkészte Jake arcát. – Mit keres Mandy a kocsidban?

– Épp egy érdekes történetet kezdett mesélni Bobbyról. Szeretném hallani a részleteket – felelte Jake, és betuszkolta a lányt az autóba, majd villámgyorsan maga is beült. Nem szívesen vezetett ebben az állapotban, de muszáj lesz eltűnniük innen.

– Bobby a pasim – folytatta Mandy, és olyan természetességgel mesélt a magánéletéről, mintha nem is egy frissen megismert férfival, hanem legjobb barátnőjével beszélgetne. – Azt mondta, ma este dolgozik, de most hallottam, hogy látták a kocsiját a parton. Nem egyedül ült benne, hanem az egyik táncoslánnyal a Bazaarból.

Jake beindította a motort, kicsit szédült, nagyon szomjas volt, már bánta, hogy nem vett valahol egy palack vizet. Kitolatott az egyirányú utcából, és a tengerparti hatsávos felé vette az irányt.

– Amúgy Mandy vagyok, ő meg a barátnőm, Nora.

– Steve – mondta be a szokásos álnevét Jake, és azon tanakodott, hová mehetnének. A problémát Mandy oldotta meg.

– Irány a kikötő, Stevie! Az a szemét Bobby megérdemli, hogy szétbulizzuk a jachtját! Csapunk egy kis… – Nem tudta befejezni, mert a férfi hirtelen a fékre lépett.

– Baszki! – szakadt fel Jake-ből. Nem sokon múlt, hogy elgázoljon egy mozgóárust, aki a késői óra ellenére csak most hagyta el a partot, és teljesen kivilágítatlanul gyalogosan akart átkelni a forgalmas autóúton. Jake tudta, hogy a főnökei abban az esetben nem vonják felelősségre az ügynökeiket egy esetleges szabálysértés vagy bűncselekmény elkövetése – ez esetben kábítószer-használat – miatt, ha annak elkerülésével az ügynök a lebukást kockáztatná. Ez egészen addig működik így, amíg civil személyek nem sérülnek. Ennek most nem sok híja volt.

– Jesszus! Majd kivittem a szélvédőt! – vihogta Mandy, aki vagy nem fogta fel, hogy az utolsó pillanatban kerültek el egy balesetet, vagy a mozgóárusok kívül estek az általa emberszámba vett személyek körén.

– Szóval, akkor menjünk a kikötőbe! – szólt vidám hangon Jake, azzal maximumra tekerte a hangerőt az autóban, amit a lányok harsány kacajjal jutalmaztak. Mandy előkapott egy kis zacskót, felemelte a kezét, és megrázta úgy, hogy a tartalma a hátsó ülésről is jól látható legyen.

– Kokain! Színtiszta, ma jött Kolumbiából! – dicsekedett. – Szerintem a gringók csak ezért jönnek ide nyaralni. Nálunk még nem kevernek bele minden szart, nem hígítják mosóporral…

Jake tudta, nem engedheti, hogy a lányok azon felül, amit ma bevettek, még kokózzanak is, de egyelőre nem jutottak eszébe olyan érvek, melyekkel hatni tudna rájuk, különösen Mandyre.

Távalobb parkolt a kikötőtől, a lányok kipattantak a kocsiból, és elindultak. Jake egész testét kellemes bizsergés járta át, ok nélküli jókedv szállta meg, és nem fogta el aggodalom, ha arra gondolt, hogy épp most készülnek betörni egy vadidegen férfi jachtjára, aki vélhetően nyakig ül a drogbizniszben. Homályosan sejtette, hogy térfigyelő kamerák vannak elhelyezve a kikötő területén, józan állapotában valószínűleg megfigyelte volna, hogy pontosan hol, hány, és merre lehet a holtterük. Most inkább az előtte lépkedő lányokkal volt elfoglalva. Külsőleg egyértelműen Nora tetszett neki jobban, de úgy érezte, valami nagyon nem stimmel vele. Ráérősen követte a magas sarkakon bizonytalanul imbolygó, ezért barátnőjébe kapaszkodó, vihogó Mandyt, aki hirtelen megállt egy motoros jacht előtt. Jake úgy saccolta, kábé 20–22 méter hosszú és 6 méter széles lehetett. Kétoldalt egy-egy négy fokból álló rövid lépcső vezetett fel a „teraszra”, ahol szögletes, minimalista, mahagóniszínű napozóágyak, és egy kültéri L alakú kanapé biztosította a kényelmet a napozni vágyóknak. Innen üveges tolóajtón lehetett a társalgórészbe jutni. Jake valószínűsítette, hogy a közösségi térből még legalább két kabint lehet további lépcsőkön lefelé megközelíteni.

– Tadaaam! Ez a köcsög hajója! – Jake elismerően füttyentett, ehhez nem is igazán kellett megjátszania magát.

– Vezess körbe!

– Erre, Stevie! – Azzal meglepően ügyesen fellépdelt a lépcsőkön, táskájából csörömpölő kulcscsomót vett elő, a következő pillanatban pedig már a tolóajtó túloldalán volt. A hirtelen kigyulladó erős spotlámpák kissé elvakították Jake-et, de ő is belépett.

Az egy év alatt, amit Mexikóban töltött, találkozott már esztelen pazarlással a magas rangú kartelltagok részéről, mind ízléstelen, mind ízléses kategóriában, legyen szó egyedileg kivitelezett luxusautóról, lakásról, ékszerekről vagy akár hajókról. Most azonban el kellett ismernie magában, hogy Bobby jachtja – meglepő módon – roppant elegáns. A hajópadló és a hatszemélyes étkezőasztal is ébenfából készült, a székek, a kanapé meg a két hatalmas, ránézésre is rendkívül kényelmes fotel, harmonizálva a falakat fedő diszkrét selyemtapétával, krémszínben pompázott. Természetesen nem hiányozhatott a helyiségből az óriási plazmatévé sem, ami a tolóajtókkal szembeni falat uralta, közvetlenül az étkezőasztal felett kapott helyet.

Mandy leült a kanapéra, és teljes nyugalommal az asztalra szórta a műanyag zacskó tartalmát. Nora kicsit arrébb, a hatalmas fotelban foglalt helyet, keresztbe tette a lábát, és unott arccal nézegetett. Az előbbi jókedvének nyoma sem volt. Megint adta a megközelíthetetlen jégkirálynőt. Jake nem ült le, lassan körbesétálta a helyiséget, majd megállt Mandy előtt, hátat fordítva a másik lánynak.

– Azért nem olyan rossz arc ez a Bobby – kezdte a társalgást. – Biztos szeret, ha annyi testőrrel vesz körül.

– Ne viccelj! Azok nem Bobby emberei! Ő még kis hal ehhez.

– Akkor van egy másik pasid is?

– Éppenséggel van, de te tényleg nem tudod, ki vagyok?! – kérdezte Mandy, és még a kokainnal való ügyködését is abbahagyta, s hüledezve nézett fel az előtte álló férfira. – Azokat a diszkóban a keresztapám fizeti.

– Hú, az komoly! Sok ellensége lehet. – Mandy vállat vont.

– Kinek nincs itt Acapulcóban? Amúgy meg… Fogalmam sincs. Nem sokat tudok a dolgairól… Ami azt illeti, róla sem. – Azzal elővett egy bankkártyát, és három egyenlő részre osztotta a kokaint, majd szabályos kis csíkokat formált belőlük. Jake már nyitotta a száját a következő kérdésre, amikor mozgást észlelt a háta mögül. Nora lassan felemelkedett a bőrfotelból, halk léptekkel Jake mögé sétált, majd minden átmenet nélkül szorosan hozzásimult, átölelte, és az inge kivágásába csúsztatva a kezét a mellkasát kezdte simogatni. Mandy vihogott. Jake finoman szólva meglepődött.

– Nagyon bejössz Norának! Már a Palladiumban feltűnt. – Hogyne, gondolta. Pontosan tudta, hogy egy színjáték részese, de hagyta, hogy a lány folytassa. Vajon meddig képes elmenni? Egy darabig nem reagált Nora közeledésére, csak hagyta, hogy a lány simogassa, aztán elunta, hirtelen megfordult, így szembekerültek egymással. Nora mosolygott, de mosolya megint nem volt összhangban a szemével. Jake most először tudta közvetlen közelről tanulmányozni a lány arcát. Erre mondják, hogy szép. Óriási kék szemét hosszú fekete szempillák keretezték, orra talán lehetett volna kicsit kevésbé pisze, ajkai pedig teltebbek, bőre azonban makulátlanul tökéletes. Jake pillantása újra a szemére tévedt. Pupillái tágak voltak, hogy a félhomálynak vagy valami másnak köszönhetően, azt nem tudta megítélni. Pár pillanatig farkasszemet néztek, majd megcsókolta a lányt, aki engedelmesen hozzásimult. Jake gyengéden végigsimította a testét, inkább csak tájékozódó jelleggel, mintsem erotikusan. Kicsi, de formás mellei voltak, úgy tűnt, nem vesződött azzal, hogy melltartót hordjon, vékony derekán, kemény kerek fenekén pattanásig feszült a ruha. Jake kezdte elveszíteni a fejét, pont az ilyen párductestű lányok voltak a gyengéi.

– Na, mi lesz, szívtok? – törte meg a varázst Mandy. Nora a barátnője mellé lépett, Jake is megfordult, és látta, hogy egy csík már hiányzik is. Fenébe!

– Nem – vágta rá a kelleténél határozottabban, és visszahúzta Norát.

– Még terveitek vannak előtte? – kérdezte Mandy, és cinkosan rájuk kacsintott. Jake Norára nézett, akinek megint csak a szája mosolygott, a szeme teljesen kifejezéstelenül csillogott. Valami azt üvöltötte a fejében, hogy tűnjön el innen, Mandy ma már nem lesz olyan állapotban, hogy akármit is megtudjon tőle, Nora pedig valószínűleg azért kísérgeti a kis droghercegnőt, hogy megakadályozza, hogy bármit kifecsegjen. Most is éppen azt csinálja, a munkáját végzi. Ennek ellenére hagyta, hogy a lány átölelje, megcsókolja, és a tarkóját simogassa. Bosszantották Nora gépies, begyakorolt mozdulatai, megelégelte a műsort, és hirtelen, talán túl durván, megfordította és a falhoz nyomta a lányt. Sajnálta, hogy nem látja az arcát. Vajon most is olyan flegmán néz, mint a diszkóban, amikor le akarta segíteni a színpadról? Jake tudta, hogy ennek semmi értelme, nem ezért jött, nem kéne folytatnia, de már képtelen volt uralkodni magán. Fél füllel hallotta, hogy Mandy feláll, és elhagyja a helyiséget. Nem arra távozott, amerre jöttek, hanem a hajó orra felé, ahol valószínűleg egy jóval nagyobb napozóterasz volt kialakítva. Ez most nem érdekelte Jake-et. Magasba emelte Nora két karját, bal kezével a falnak szorította őket, jobbjával pedig csuklójától a combja közepéig lassan végigsimította a testét, de ez már nem az előbbi ártatlan mozdulat volt. A lány most először reagált egy spontán sóhajjal Jake érintésére. A férfi mosolygott, és beleszagolt a hajába, mire Nora engedelmesen félrebillentette a fejét, talán azt várta, hogy Jake megcsókolja a nyakát. Nem tette. Helyette elengedte a lány karját, és tenyerével a combját kezdte simogatni. Egy hirtelen határozott mozdulattal feltűrte a szoknyáját, egészen a derekáig, majd hátrébb lépett, hogy jobban kiélvezhesse a látványt. Nora összerezzent, valószínűleg azt várta, hogy gyengéden simogatják még egy darabig, nem számított rá, hogy ilyen hirtelen kiszolgáltatott helyzetbe kerül. Ösztönösen hátra akarta fordítani a fejét, de Jake belemarkolt a hajába, és nem engedte. Nora halkan felnyögött, és hozzányomta fenekét a férfi testéhez. Jake legszívesebben megkérdezte volna, hogy most is csak megjátssza-e magát, de nem jött ki hang a torkán. Kezét előrecsúsztatta, már a lány hasát simogatta, majd jobb keze mutatóujjával finoman megemelte bugyijának szegélyét. Elégedetten hallotta, hogy Nora egyre szaporábban veszi a levegőt. Várt. Nem akarta elsietni a dolgot, jól szórakozott. Minden idegszálával a lányra koncentrált, mintha valóban csak és kizárólag azért jött volna Acapulcóba, mint a több ezer huszonéves amerikai a tavaszi szünetben: szórakozni és nőket hajtani. Mintha semmi más keresnivalója nem lenne ennek a bizonyos Bobbynak a jachtján, mint hogy kedvét lelje ebben az izgató és titokzatos nőben. Egy pillanatra elfelejtette Olmecet, Mandyt, a munkáját, azt, hogy bizonyítania kell a főnökeinek, saját magának, a bátyjának. Jelenlegi beszűkült tudatállapotában csak ez a lány és ő létezett. A jacht néha kellemesen ringott, Jake nem tudta eldönteni, hogy ez csak az ő fejében van-e így, vagy tényleg különösen nagyok ma az óceán felől érkező hullámok. Elégedetten nyugtázta, hogy a lány türelmetlenül feszül neki a testének. Élvezte, hogy legalább annyira kívánja őt, mit amennyire ő Norát.

Hirtelen csörömpölő üvegek hangját hallották a hajó orra felől, amit rögtön utána tompa puffanás követett. Jake észlelte ugyan a hangokat, de próbálta figyelmen kívül hagyni, hogy zajlik valami a fedélzeten. Bosszúságot érzett, hogy megzavarták. Nora előbb reagált, kihasználva, hogy Jake szorítása enyhül, ellökte magától a férfit, és villámgyorsan megfordult. Szeme tágra nyílt, arcán aggodalom tükröződött, mozdulatlanul fülelt tovább. Semmit nem hallottak.

– Jézusom – suttogta Nora őszinte félelemmel a hangjában. – Lehet, hogy ez Bobby…

A férfi még mindig nem igazán kapcsolt. Ez a Bobby aztán tud időzíteni, gondolta.

– Van fegyvered? – kérdezte Nora, miközben próbálta a derekára szorult, megtekeredett, túl szűk szoknyát a helyére rángatni.

– Hogyne, a kocsiban… – Jake most kezdte felfogni, hogy mi is történik, mély levegőt vett és próbált józanul gondolkodni, de érezte, hogy szédül, és nagyon szomjas. A zajok már teljesen elnémultak, a férfi kizártnak tartotta, hogy Bobby érkezett volna meg. Körbenézett, mit használhatna fegyverként. Pezsgős üveg, vázák… A bőrkanapén észrevette Nora hanyagul odavetett ezüstszínű táskáját. A lány követte a pillantását, és hirtelen oda akart lépni, de Jake ezúttal gyorsabb volt. Eddig csak sejtette, hogy mit rejt a táska, de most már biztos volt benne. Nem csalódott, szétpattintotta a retikül csatját, és egy kis kézifegyvert vett elő belőle. Megnézte a tárat. Töltve volt. Kérdőn nézett Norára, aki kifejezéstelen arccal állta a pillantását. Nem jött zavarba, nem magyarázkodott. Nem is igen tudott volna mit mondani, a fegyver önmagáért beszélt. Végül Jake törte meg a csendet.

– Maradj itt! – Azzal elindult a hajó orrába, ahonnan a zajokat hallották. A tévé uralta fal mögött volt egy kis közlekedő, ahonnan a parancsnoki hidat és az első teraszt lehetett megközelíteni. Jake hallgatózott egy kicsit, mielőtt kilépett volna a szabadba. Innen senkit nem látott. Lassan elindult, óvatosan kikerülve a pihenőszékeket és napozóágyakat, nehogy zajt csapjon, bár egyre biztosabb volt benne, hogy hármójukon kívül nincs senki a hajón. Most már a jacht napozóteraszának közepén állt, innen minden szegletet jól lehetett látni, bár Jake nem kapcsolt villanyt, a kikötői közvilágítás halványan derengett, szeme pedig kezdett hozzászokni a sötéthez. Tekintetével körbejárta a teraszt, a hajókorlát mentén két jet ski körvonalait vette észre, tőlük kicsit távolabb pedig egy földön fekvő ember sziluettje vált el a mögötte feketéllő óceántól. Mandy, gondolta Jake, és sietve a magatehetetlen lányhoz lépett, aki körül apró üvegszilánkok csillogtak a félhomályban. Talán vizet akart inni, mielőtt elájult. Jake lehajolt, és maga felé fordította a lányt, akinek habzott a szája, enyhén rángatózott, de még élt.

– Mandy! – kiáltott rá, de az vagy nem hallotta, vagy nem tudott reagálni. Rohama van, gondolta a férfi, és oldalra fordította, nehogy megfulladjon a saját hányásában. Öklendezett, köhögött, de nem jött belőle semmi. Hirtelen furcsa, torz görcsbe rándult, arca bal fele megváltozott. Agyvérzés.

– Jézusom – hallotta maga mögül Nora hisztérikus hangját. – Mentőt kell hívni, azonnal!

Hátranézett, a lány remegő kézzel a táskájában turkált, majd tárcsázott. Visszafordult Mandyhez, aki üveges tekintettel révedt a semmibe. Jake a nyakára tette a kezét, de csak rutinmozdulat volt. Látott már elég halottat ahhoz, hogy tudja, Mandy is az. És valóban, a bőre még forró volt, valószínűleg a láza is magasra ugrott fel a halála előtt, de a férfi a pulzusát már nem tudta kitapintani. A túladagolás és a mérgezés tünetei egyaránt mutatkoztak rajta, de az agónia így is nagyon gyors volt, ami szokatlan. Jake lassan felállt, megfordult, és kivette Nora kezéből a telefont. Nem szólt, csak megrázta a fejét. Nora szeme kikerekedett, arcán inkább a rettegés, mint a gyász jeleit fedezte fel, nem nézett Mandyre, talán nem akarta látni, milyen véget ért barátnője. Jake agya sebesen járt. Kezdenie kell valamit a kialakult helyzettel.

– Jézusom – ismételte suttogva Nora fojtott hangon, mintha nem kapna levegőt. Egyik kezét a mellkasára szorította, a másikkal egy napozóágynak támaszkodott, látszólag alig bírt megállni a lábán. – Meghalt… Mandy halott… Nekünk végünk… Itt vagyunk Bobby hajóján, Olmec halott keresztlányával… – Most először mondta ki Olmec nevét.

– Te is szívtál abból, amiből ő? – kérdezte Jake tárgyilagos hangon, mert látta, hogy a nő kezd pánikba esni, és szerette volna kizökkenteni ebből az állapotból.

– Nem, csak itt bontotta fel a hajón, egyedül ő szívott.

– Bevett mást is?

– Még délután… Egy tablettát, ivott is valamicskét.

– Túladagolás – jelentette ki szárazon Jake. Nora felkapta a fejét, és dühösen nézett a férfira, mintha ostobaságot beszélne.

– Ugyan! – csattant fel. – Mandy nem volt kispályás, tudta, hol a teste toleranciaszintje… Nem – suttogta, inkább magának, mint Jake-nek. – A kokó nem Jimeneztől volt, és nem is Jimmytől, akiktől máskor venni szokta… Azt mondta, közvetlenül a hajóról való, egy ismeretlentől vette… Úristen… Ez nem lehet…

– Azt akarod mondani, hogy egy idegen szennyezett anyagot adott neki? – kérdezte Jake, és az agya még sebesebben járt. Ha ez igaz, akkor valaki szándékosan el akarta tenni Mandyt láb alól.

– Ez nem lehet! – suttogta a lány halálra váltan.

– Meg kell őriznünk a hidegvérünket.

– Normális vagy?! – üvöltötte Nora, de legalább kicsit visszatért a szín az arcába. – Felfogod, hogy milyen következményekkel fog járni, amikor holnap megtalálják Mandy holttestét? Bandaháború lesz. Ez nyilvánvaló hadüzenet az Érinthetetleneknek. Olmec akkor sem hagyhatja megbosszulatlanul a keresztlánya halálát, ha alapvetően csak púp volt a hátán… Fejek fognak hullani… És ha nem jön rá, hogy ki áll a gyilkosság hátterében, akkor sem engedheti meg magának, hogy ez ne kerüljön emberéletekbe… – Nora újra remegni kezdett, már mind a két kezével a napozóágynak támaszkodott. – Engem fog elővenni… Mindenki látta, hogy együtt buliztunk ma… Hogy együtt jöttünk el a Palladiumból.

– Üvölt rólad, hogy igazi barátnők voltatok – jegyezte meg Jake cinikusan, ki akarta ugrasztani a nyulat a bokorból.

– Tényleg?! – reagált dühösen a lány, majd mélyen a férfi szemébe nézett. – Rólad meg tudod, mi üvölt? Hogy a kábítószer-elhárítástól vagy! – Úgy nézett ki, azonnal meg is bánta a hirtelen kimondott szavakat, mert zavarba jött, és a padlót kezdte bámulni, kitérve Jake fürkésző tekintete elől.

– A vádaskodással nem segítünk magunkon, egyikünknek sem érdeke, hogy a hullát megtalálják.

– Jézusom – ismételte Nora, mint aki nem is hallja Jake-et. – Egy hajón vagyok egy zsaruval és a halott Mandyvel. Engem biztos, hogy meg fognak ölni.

Jake-nek, ahogy hallgatta a lányt, valami szöget ütött a fejében. Először merült fel benne az este folyamán, hogy Norának az angol talán nem az anyanyelve. Ahogy egyre jobban belelovalta magát a kétségbeesésbe, úgy vált hallhatóvá az az apró akcentus, ami a férfinak megütötte a fülét. Kelet-európainak tippelte. Most már végképp nem tudta hová tenni a fejében Norát. Mit keres egy kelet-európai lány a mexikóvárosi egyetemen, spanyol névvel? De leginkább hogy kerül Amanda „Mandy” Sanches környezetébe, itt Acapulcóban? Kinek dolgozik ez a nő? Talán egy rivális banda embere, és azért közeledett Mandyhez, amiért ő maga is, hogy megtudjon valamit Olmecről? Vagy maga Olmec alkalmazta, hogy tartsa szemmel a keresztlányát? Ez esetben csúfos kudarcot vallott. Jake-nek most nem volt ideje ezen gondolkodni, nagyon gyorsan cselekedni kellett.

– Igaz. Ha az Érinthetetlenek rájönnek, hogy Mandy halott, akkor annak súlyos következményei lesznek. Kihajózunk – jelentette ki.

– Hogy mi?

– Ahogy mondom. Kézenfekvő a megoldás. Kihajózunk, és az óceánba dobjuk a holttestet. – Nora elengedte a napozóágyat, és felegyenesedett.

– Ki van zárva, hogy kihajózok veled a nyílt tengerre – mondta nagyon lassan, tagoltan, mintha egy kisgyereknek magyarázna valamit. – Nem is ismerlek! – Ezt már szinte kiabálta.

– Tényleg? Az előbb a kabinban nem voltak ilyen aggályaid.

– Nem, nem és nem. Én nem megyek veled sehova!

Jake mélyet sóhajtott, nem volt kedve egy hisztérikus nővel vitatkozni, de muszáj lesz meggyőznie. Minél több időt töltenek a kikötőben, annál nagyobb a lebukás veszélye. Nyugodt hangon megszólalt.

– Akkor megtudhatnám, hogy mi a terved? – kérdezte, de hangja nélkülözött minden élt. – Avass be, kérlek! Milyen más járható út van még, azon kívül, amit az előbb javasoltam?

Nora mély lélegzetet vett, kis szünet után halkan megszólalt, mint aki beletörődött, hogy olyat kell tennie, amit nem akar, de ettől még nincs több kedve hozzá.

– Miért? Miért pont ma történt ez, amikor nincs a városban senki, aki… – Elharapta a mondat végét.

– Aki segíthetne neked? Kinek dolgozol?

A lány nem válaszolt, makacsul a padlót bámulta.

– Nincs más választásom, ugye?

– Nem, nincs más választásunk.

Nora alig észrevehetően bólintott, majd leroskadt a napozóágyra, és üveges tekintettel meredt a semmibe. Jake tisztában volt vele, attól tart, hogy miután Mandy holttestét a vízbe dobták, ő következik. Talán úgy gondolta, a férfi egyúttal meg akar szabadulni az egyetlen szemtanútól is. Jake belépett a nappaliba, és felvette a Mandy által odavetett kulcsokat az asztalról. A vezérlőbe ment, és könnyedén beindította a hajót. Olyan helyet szeretett volna keresni, ahol a holttestet nem fedezik fel kíváncsi búvárok, ahol elég cápa van ahhoz, hogy a hulla soha ne kerüljön elő. Persze néhány nap után nyilván fel fog tűnni Mandy hiánya, de ha nincs holttest, nem történt gyilkosság sem. Jake az órájára nézett: 02:00. A hajó közel 200 km/órával száguldott, a tank tele, nem lesz gond. Nora közben eltűnt a teraszról, talán a nappaliba. Figyelnie kell erre a nőre, amúgy is teljesen kiszámíthatatlannak tűnik, de most még kétségbe is van esve. Persze mit tehetne, fegyver már nincs nála, valószínűleg a jachtot sem tudná irányítani egyedül, de nem lehet tudni… Ami a fő, mindkettőjük közös érdeke, hogy soha ne fedezzék fel Mandy holttestét, soha ne derüljön fény a lány halálának körülményeire. Persze ha a tény, hogy fertőzött kokainnal megölték, rejtve marad is, attól még igaz. Kinek állhatott érdekében, hogy meghaljon? Vajon tényleg egy rivális banda hadüzenete ez, vagy más van a háttérben? Mit keverhettek az anyagba, ami ilyen gyors és szörnyű agóniát okozott, egyszerre előidézve mérgezést, lázat és végül a halál kiváltó okát, az agyvérzést. Be kell vizsgáltatni a megmaradt kokaint.

Jó ideje mentek már, amikor Jake leállította a motort. Kilépett a teraszra, felvette a földről Mandy telefonját, és áttöltötte a fényképeit, videóit, üzeneteit a sajátjára, közben érzékelte, hogy Nora mellé lép. A lány ráemelte a tekintetét, vakítóan kék szeme körül elkenődött, fekete festékfoltok éktelenkedtek, arca olyan sápadt volt, mintha maga is halott lenne. Meglepően nyugodt hangon megszólalt.

– Azt a látszatot kell keltenünk, hogy önszántából lépett le… Vedd le az ingedet!

A férfi gyanakodva kapta fel a fejét. Csak nem akar a nő egy hulla mellett a padlón szeretkezni?

– Készítenünk kell egy fényképet az Instagramra.

Jake azt hitte, rosszul hall.

– Tessék?! – kérdezte. – De hát az isten szerelmére, halott!

A nő nem jött zavarba.

– Letörölgetem az arcát, megigazítom a haját, a mellkasodra fektetjük, olyan lesz, mintha aludna.

Jake hüledezve figyelte Norát. Ez a nő tényleg nem normális, hogy az ő mellkasára?! Egy halottat?

– Csinálok egy képet rólatok. Csak a mellkasod egy részlete látszana, meg ő, profilból. Utólag kicsit szerkesztünk rajta… Mit tudom én… Hogy legyen színe az arcának…Vagy akár lehet fekete-fehér a fotó, akkor nem látszana…. akkor nem látszana…

– Hogy halott?! – kérdezte Jake, és ha nem lett volna olyan morbid a helyzet, biztos felnevet.

– Szóval feltöltenénk ezt a képet, amin egy férfi mellkasára hajtva a fejét… alszik.

– Halott, Nora!

– Aztán írnánk alá olyasmiket, hogy #withmylove meg #happilyeverafter… És akkor mindenki azt hinné, hogy lelépett a titokzatos pasijával.

Jake nem tudta tovább türtőztetni magát, és felnevetett.

– Hogyne, Nora, szuper ötlet. Mielőtt beledobnánk a hulláját a tengerbe, töltsünk fel róla egy képet! – Hirtelen komollyá vált a hangja. – Néztél már rá, mióta meghalt? Törölgetheted, fésülgetheted, sminkelheted… Nézd meg az arcát, Nora! Az agyvérzéstől teljesen eltorzult. Nem tudsz vele semmi olyat csinálni, ami ezen változtatna!

– Akkor is posztolni kell egy képet! – makacskodott a lány.

Jake kezdett komolyan megijedni. Mit csinál egy teljesen kiborult nővel, miután kikötöttek?

– Nézd, én elhiszem, hogy komoly sokk ért, és félsz, de tartok tőle, hogy a józan ítélőképességed kezd elhagyni és…

– Csak a kezetekről. Két összekulcsolt kéz. Azon nem látszik, hogy halott, igaz? Van egy jellegzetes tetoválás a kézfején, nem lehet összetéveszteni senkiével. A gyűrűje is egyedileg tervezett, Cartier. Tudni fogják, hogy az ő keze. Az ő keze egy férfiéba kulcsolva, aki a szerelme, és akivel hirtelen elhatározásból ismeretlen helyre távozott.

Jake hallgatott. Végül is talán meg lehetne próbálni… Mandy a közösségi oldalon élte az életét, kizárt, hogy ne osztana meg egy fotót magáról, mielőtt távozik. Kérdés, hogy a lány merev kezét lehet-e olyan pózban fotózni, hogy természetesnek tűnjön. Jake megrázta a fejét, hátha kitisztul kissé, de ez nem történt meg. Az este egyre szürreálisabbá vált… Vajon csak az ecstasy miatt hajlik rá, hogy képet töltsenek fel a netre egy halottról?

– Oké, Nora, tegyünk egy próbát… Talán… Nem is olyan elképzelhetetlen, mint ahogy elsőre tűnik. De keresnünk kell valami teljesen semleges hátteret, nehogy bárki rájöjjön, hogy a kép Bobby hajóján készült.

Nem vagyok normális, gondolta. Nora bólintott, odahajolt Mandyhez, és levette a derekáról azt az ezüst flitteres sálat, amit ma magára kötött öv helyett.

– Összegyűrjük ezt… Erre teszitek a… a kezeteket. Csak ez fog látszani, a hajóból semmi.

Jake maga is meglepődött, hogy viszonylag hamar, cirka negyedóra szerencsétlenkedés után elkészült a tökéletes fotó, háttérben a flitteres sállal.

– És most?! – nézett kérdőn a lányra.

– Feltöltöm Instagramra.

– Rendben… – Jake idegesen járkálni kezdett a fedélzeten, szeretett volna már túl lenni ezen, és visszaindulni. Nem tudta, mi várja őket a kikötőben, észrevette-e bárki, hogy eltulajdonították a jachtot, és ha igen, hogyan vágják ki magukat ebből a helyzetből. Mindegy. Ezt majd kitalálja akkor. Csak Mandytől szabaduljanak már meg!

– Kész – törte meg a csendet Nora színtelen hangja. – Feltöltöttem. Érdekes, van térerő. – Jake Nora felé fordult. Tudta, hogy most jön a legnehezebb rész. El kell tüntetniük Mandyt. Nora enyhén remegni kezdett, majd kérdőn nézett a férfira.

– És hogy csináljuk? Kell valami… valami nehezék? – Jake örült, hogy a lányt a technikai részletek foglalkoztatják, addig sem borul ki.

– Felesleges. Rengeteg itt a cápa… – Elharapta a mondat végét, nem tette hozzá, hogy percek alatt szétcincálják.

– Úristen – szólt a lány, és a szája elé kapta a kezét.

– Nora, most szedd össze magad egy kicsit, aztán túl leszünk az egészen. Készen állsz?

A lány megkeményítette a vonásait, és bólintott.

– Állj a lábához, neked csak azt kell megemelned!

Lehajoltak a halott Mandyhez, ketten könnyedén felemelték az alig hatvankilós testet, és átvetették a korláton. Nora túl hamar engedte el, így esés közben a hajó oldalának csapódott, ijesztő, tompa hangot hallatva, majd óriási csobbanással a vízbe érkezett. A lány nem nézett utána, egy percet sem akart a teraszon maradni, hátat fordított Jake-nek, határozott léptekkel a vezérlőbe sietett, lábát felhúzva a szőnyegre ült, és a falnak támaszkodott. Jake kivette a SIM-kártyát Mandy telefonjából, kettétörte, majd a készülékkel együtt az óceánba hajította, aztán a lány után sietett. Némán beindította a hajót, leült, és várt. Szerette volna, ha a másik szólal meg előbb. Tudta, hogy van egy órájuk, amíg visszaérnek a kikötőbe, és addig szándékában állt kiszedni valamit Norából. Hogy sokat tud, az valószínű, hogy többet, mint ő, az egészen biztos. Pár perc múlva a lány magától megszólalt.

– Sejteni fogja, hogy halott. Olmec. Sejteni fogja, de nem firtatja majd. Nem is ismerték egymást személyesen. Szerintem nem is rokonok. Mandy apja pár hete halt meg. Azok közé a magas rangú kartelltagok közé tartozott, akiket kedveltek az emberek. A nyomornegyedekben hősként ünnepelték. Sokat jótékonykodott, focipályát építtetett, ünnepekkor ételosztást szervezett… Csak a saját gyerekeivel nem foglalkozott soha. Mandyt nemigen viselte meg az apja halála… De az embereket igen. Sajnálták, jóravaló férfinak gondolták. Hihetetlen. Talán a bádogvárosok lakói maguk közül valónak ismerik el a kartellfőnököket… Ki tudja… A lényeg, hogy az emberek sajnálták az árván maradt Mandyt. Olmec az ő szimpátiájukra utazott, amikor támogatni kezdte a lányt, mert persze az neki is nagyon fontos, hogy kedveljék. Nemcsak azért, mert ezek a beteg emberek a nép szeretetével és saját maguk ünnepeltetésével kompenzálnak valamit, hanem mert ha kedvelnek a nyomornegyedekben, az nagy előny. Ha az embereid menekülni kényszerülnek a hadsereg vagy rivális banda elől, hol máshol tudnának úgy eltűnni, mint a bádogvárosokban? Akit ott el akarnak rejteni, azt nem találják meg. Többnyire meg sem kísérlik. A rendőrség nagy ívben elkerüli, de még a hadsereg is meggondolja, hogy bemerészkedjen-e a zsúfolt nyomornegyedekbe, ahol nincs törvény, nincs, aki megvédjen, és aki nem oda született, azt sosem fogadják el igazán. Nem bíznak az idegenekben. Olmecnek nem fog hiányozni Mandy. Sőt… Talán egyszerűbb is lesz az élete nélküle.

Jake figyelmesen hallgatta a lányt, de most nem vélte felfedezni azt az idegen akcentust, amire az előbb felfigyelt.

– Mióta… – Itt kereste a megfelelő szót, bár legszívesebben azt kérdezte volna, mióta vagy beépülve. – Szóval mióta ismered Mandyt?

– Egy hónapja. Semmit nem tud… tudott – előzte meg a következő kérdést Nora.

– Értem. Na és te? – Nora nem válaszolt. – Mit tudtál meg? – tette fel újra a kérdést Jake. – Egy hónapja ezekkel az emberekkel mászkálsz. A testőrei, a sofőrje… Nem hallottál elejtett félszavakat? Telefonbeszélgetéseket? Nem néztél bele a mobiljukba?

– Semmi. Az alkalmazottaknak külön telefonjuk van, amin személyes hívásokat nem intézhetnek. Egy darab telefonszám van benne, ők nem hívhatják, csak Olmec hívhatja a személyzetet. Mindennap egy meghatározott időben kapcsolhatják csak be, amikor lebonyolítják a hívásokat. Ezek általában rövidek, csak a lényegre szorítkozók. Mandy… Szóval Mandy testi épségének felügyelete mellett egyéb apróbb feladataik is voltak. Semmi különös. Csomagokat hozni-vinni, alsóbb szintű bandatagokat toborozni… ilyesmi.

Jake várt egy keveset, aztán feltette azt a kérdést, ami leginkább érdekelte, már az este folyamán másodszor.

– Kinek dolgozol?

Nora elmosolyodott.

– Ha a halálomat kívánod, Steve, bár gondolom, nem így hívnak… Szóval, ha a halálomat kívánod, akkor lőj inkább fejbe itt helyben, és dobj Mandy után a tengerbe, de ne tegyél fel ilyen kérdéseket!

Bár Jake egyáltalán nem akarta a lány vesztét, de ez nem akadályozta volna meg abban, hogy megzsarolja további információkért cserébe, ha lett volna mit felhasználnia ellene. Eltüntette Mandy hulláját? Abban ő is ugyanúgy benne volt, ha nem jobban.

– Dolgozz nekem! – próbálkozott mégis, de tudta, a lánynak több esze van annál, mint hogy erre igent mondjon.

– Nemet kell mondanom erre a csábító ajánlatra – tért vissza Nora kötekedő stílusa.

Rendben, gondolta Jake, legalább már nem hisztérikus. Ez is valami. Talán saját jól felfogott érdekében tartja majd a száját, miután kikötöttek.

Sokáig némán utaztak, majd Jake feltett egy újabb kérdést, inkább személyes, mintsem szakmai kíváncsiságból.

– Mi az anyanyelved?

A lány megdöbbent. Jake azt hitte, valami olyasmit fog válaszolni, hogy semmi köze hozzá. Kis ideig hallgatott, majd csendesen ennyit mondott:

– Néha már magam sem tudom.

A férfi nem firtatta tovább, újabb negyedórát némán utaztak.

– Most ugrik a majom a vízbe – mondta Jake. – Tíz perc, és a kikötőben vagyunk.

Nora felállt, bement a nappaliba, talán megigazította a sminkjét. A férfi gond nélkül kikötött azon a helyen, ahonnan pár órája elindultak. Csend volt. Talán csodával határos módon senkinek nem tűnt fel, hogy kihajóztak? Jake lekapcsolta a villanyokat, és amikor lehajolt az asztalhoz, hogy mintát vigyen a szennyezettnek vélt kokainból, észrevette Mandy bankkártyáját. Óvatosan a zacskóba tolta vele a megmaradt anyagot, majd zsebre vágta. Legjobb lett volna a kártyát is az óceánba hajítani, mindegy, majd egy alkalmas helyen elégeti. Már vagy negyedórája kikötöttek, de Jake még körbenézett, nem hagynak-e itt valami árulkodó nyomot arról, hogy Mandy itt járt. Kinézett az üvegajtón, látta, hogy Nora ott áll az első teraszon, már épp szólni akart neki, amikor hirtelen egy erőteljes férfihangot hallott a mólóról.

– Nora! Te mi az istent keresel itt?

– Jézusom, Jimenez! Hála istennek, hogy… hogy itt vagy. Mandy eltűnt… Elkeveredtünk egymástól a Palladiumban, volt egy kis zűrzavar…

– Annak már több órája!

– Azóta nincs meg Mandy. Már kerestem több szórakozóhelyen, nem érem el telefonon. Utoljára ide jöttem, mert azt mondta, Bobby egy szemét, és szét akarja verni a hajóját…

– Mivel jöttél?

– Egy fickó bérelt autójával. Fekete Ferrari. Itt mindent tárva-nyitva találtam… Nem értem, mi történt… Valakik buliztak a hajón, szívtak is.

Jake nem esett pánikba, tudta, hogy gyorsan kell cselekednie. Kivette a zsebéből a bérelt autó kulcsát, majd Nora táskája mellé tette, így a lány azonnal észreveszi majd, mintha csak ő vetette volna hanyagul oda, amikor megérkezett. A fegyvert a táskába helyezte, erre Norának még szüksége lehet, bár ügyesen rögtönzött, de ki tudja, ki ez a férfi, és mennyire veszélyes. A nevét mindenesetre megjegyezte. Jimenez. Tudta, hogy el kell tűnnie, mielőtt ez a bizonyos Jimenez a fedélzetre lépne, nyilván körül óhajt nézni. Kilépett a hátsó teraszra, a kokainos zacskót a szájába vette, majd úgy, ahogy volt, ruhástól beleereszkedett a vízbe, és mellúszásban, minél kisebb karcsapásokkal elkezdett távolodni a jachttól. Hallotta Nora hangját, valószínűleg próbálta feltartani Jimenezt, hogy Jake-nek több ideje legyen eltűnni, de a férfi türelmetlenül közbevágott. Jake ellenállt a kísértésnek, hogy a szomszéd hajó mellett meghúzza magát, és tovább hallgatózzon. Nagy lett volna a lebukás veszélye, így azonban nem tudja meg, Norának sikerült-e kimagyaráznia magát. Bizonyára. Valószínűleg nem először hazudik, profinak kell lennie benne. Ezt már oldja meg ő.

A hideg víz vagy az úszás magához térítette. Egész este nem érezte ennyire józannak magát. Kezdett fáradni. Legszívesebben lerúgta volna a cipőjét, amely annyira megszívta magát vízzel, hogy egyre nehezebb lett, és negyedóra úszás után már komoly tehernek érezte. Tovább úszott, nem akart túl közel partot érni. Végül további negyedóra erőltetett menet után a szabadstrandon ért partot. Levetkőzött, és keresett egy telefonfülkét.