Móse Kessler örökké tartó szeretettel és vágyódással ajánlja ezt a könyvet imádott családja emlékének.

Anyámnak – Paula Perlának, Zeév Blobstein lányának

Apámnak – Herman Cvi Ben Méir Hakohén Kesslernek

Öcsémnek – Arnold Háim Lejb Ben Cvi Kesslernek

Hálás szívvel –

dr. Limor Regevnek, e könyv kitalálójának és írójának.

Limor a lányom, Anát Himmelhoch barátnője. Néhány évvel ezelőtt említette Anátnak, hogy érdeklik a személyes holokauszttörténetek. Megkérdezte Anátot, hogy szeretném-e elmondani az én történetemet. Anát nem tudta, mit feleljen.

Néhány hónappal később Limort és a családját is meghívták a legkisebb unokám, Roj Himmelhoch bar micvájára.

Limor itt ismét szóba hozta a témát. Tekintettel előrehaladott koromra, úgy éreztem, meg kell örökítenem személyes történetemet a családomnak és az elkövetkező nemzedékeknek.

Elkezdtünk hetente találkozni Limorral, és a biztatására fokozatosan kibontakozott az életem története.

A gyermekkorommal kezdődött, és eljutottunk egészen 1949 januárjáig, az Izraelbe való alijámig.

Ennek eredményeképpen 2021 elején Limor elém tette a történetet nyomtatásban. Izgatottan, örömmel és gyönyörű irodalmi stílusáért hálásan olvastam.

Fogadd őszinte és szívből jövő köszönetemet, Limor.

Móse

„Roj nagyapja, Móse, kérem, lépjen előre az áldáshoz.”

Lassan felálltam és odamentem. Kis lépésekkel közeledtem unokám felé, aki fehér ingben, boldogan és izgatottan állt előttem. A szőke kisfiú, aki régen minden hétfőn ugrándozva odaszaladt hozzám az óvoda udvarán, majd megfogta a kezem, hogy hazavigyem, magas, jóképű fiatalemberré érett. Megálltam, és körbenéztem a rokonokon és barátokon, akik a bar micvája megünneplésére gyűltek össze. Mindenféle finomságokkal megrakott asztalok körül ültek.

Könnybe lábadt a szemem. Vettem egy nagy levegőt, megszorítottam az ősrégi imakönyvet, amely a feleségem, Eva családjáé volt. A könyveket egy félreeső, biztonságos privát imaszobában őrizték Szlovákiában, és Eva családja hozta el őket Izraelbe. Minden unokám bar micváján átadtuk őket a következő nemzedéknek. A másik kezemben egy fehér jarmülkét tartottam. Amikor feltettem Roj fejére, és kék szemébe néztem, ismét elárasztottak az emlékek.

Ahogy két évvel azelőtt, Itáj bar micváján is, lehunytam a szemem, és próbáltam elűzni a lelki szemeim előtt felvillanó képeket. Olyan valóságosak és élők voltak, mintha csak az előző nap történtek volna, nem pedig évtizedekkel azelőtt. Ismét kinyitottam a szemem. Roj aggodalmas arccal nézett rám. Rámosolyogtam; aggódó tekintete segített visszatérnem a jelenbe. Átadtam neki az imakönyvet, ő pedig szorosan magához ölelte. Az izgalomtól és büszkeségtől elszorult a torkom, ahogy ránéztem unokámra, aki a kezében tartotta az elveszett családok és gyermekkorom világának örökségét.

Az est hátralévő részét kellemes beszélgetéssel és nevetgéléssel töltöttem rokonaim és barátaim körében.

Aznap éjjel alig tudtam elaludni. A gondolataim újra és újra visszatértek a múltba, ahhoz az ártatlan gyermekhez, aki türelmetlenül várta, hogy megünnepelhesse belépését a felnőttek világába. Alig vártam, hogy sor kerüljön a bar micvámra a gyönyörű berehovói nagy zsinagógában, a csehszlovákiai városkában, ahol születtem és a gyermekkoromat töltöttem. A nagy zsinagóga minden szombaton és minden ünnepen zsúfolásig megtelt, és jól emlékszem a szentség hangulatára, amely belengte.

Kisgyermek koromban, amikor elvittek a rokonok és barátok eseményeire, amelyeket a zsinagógában tartottak, mindig az eljövendő nagy napomra gondoltam. Elképzeltem magam, ahogy ott állok ünnepi öltözékben, és tiszta hangon felolvasok a széfer tórából, mellettem apámmal, aki ünnepi taleszét viselve a vállamon nyugtatja a kezét. A gyülekezetben ott lesz majd a nagyapám, az imakönyve fölé hajolva a padjában, teljesen beburkolózva fehér imasáljába, időnként büszkén fel-felpillantva ránk. A lelki szemeim előtt láttam mellette a kisöcsémet, és anyámat, ahogy izgatottan néz minket a nők helyéről. Kiterjedt rokonságunk, iskolatársaim és ismerőseink alig férnek be a zsinagógába.

A valóság teljesen más lett, mint amit elképzeltem. A zsinagóga nemhogy nem telt meg zsúfolásig, de szinte teljesen üresen visszhangzott, csak néhány idős férfi és nő volt benne. A többieket, köztük az apámat és az összes többi húsz év fölötti férfit, mind besorozták. Köztük volt számos ismerősünk és rokonunk is. Nagyapa már rég meghalt, így egyetlen férfirokon sem állt mellettem azon a jelentőségteljes alkalmon. Csak anyám nézett szomorú szemmel a nők helyéről, miközben felolvastam az imát. A zsinagóga komor, nyomasztó hangulatot árasztott, szinte tapintani lehetett a levegőben a bánatot. Nagyon más volt, mint amilyennek elképzeltem. Két nappal rós ha-sána előtt történt, 1943. szeptember 27-én.

De hadd kezdjem az elejéről…

A boldog gyermekévek

Berehovo, 1930–1939

Csehszlovákiában születtem, a Kárpátalja nevű tájegységen, amely Magyarországgal, Romániával és Lengyelországgal volt határos, s így sokféle etnikumból tevődött össze a lakossága, amely sok nyelvet beszélt. Talán nehéz elhinni, de alig harminc év leforgása alatt a városunk négy különböző országhoz tartozott, és a neve is többször megváltozott. A két világháború okozta ezeket a változásokat, amelyek rányomták bélyegüket tágabb szülőföldemre, és jelentős hatást gyakoroltak a városomban élő zsidókra is.

Az I. világháború végéig egész Kárpátalja a hatalmas Osztrák–Magyar Monarchia része volt. Mielőtt megszülettem, a városunk magyar volt, és Beregszásznak hívták. A lakói magyaroknak tartották magukat, minden szempontból. A domináns nyelv a magyar volt, mint ahogy a kultúra és a nemzeti jelleg is. Az I. világháború vége sok változást hozott, és a vesztes országoktól területeket csatoltak el a háború után kialakuló nemzetállamokhoz. Az Osztrák–Magyar Monarchia összeomlott, és megszületett belőle Lengyelország, Jugoszlávia, Csehszlovákia és a modern Magyarország.

Németország, a háború legnagyobb vesztese is sok területet veszített, amelyek nagyrészt Lengyelországhoz, kis részben Csehszlovákiához kerültek. Magyarország, Németország egyik szövetségese, kénytelen volt lemondani az egykori magyar Felvidéken túl Kárpátaljáról, amit ugyancsak az újonnan létrejött Csehszlovákiához csatoltak. Az új ország így egykori osztrák, német, illetve magyar területekből jött létre.

Németország nehezen fogadta el, hogy hárommillió német etnikumú lakos él az új csehszlovák államban, a Németországgal határos Szudéta-vidéken, illetve Cseh-Sziléziában. Az újonnan létrejött önálló magyar államot dühítette a korábbi országterület nagy részének – és így szülőföldemnek, Kárpátaljának – az elcsatolása és a kényszerű búcsú „Nagy-Magyarország” álmától. Ez a két dolog kulcsfontosságú szerepet játszik mindannak a megértésében, ami húsz évvel később, 1938-ban, közvetlenül a II. világháború előtt történt.

1919-ben Kárpátalja lakói az Osztrák–Magyar Monarchia magyar állampolgáraiból az új Csehszlovákia polgárai lettek. A városunk neve is megváltozott, Beregszászról Berehovóra. Mindazonáltal amikor területek cserélnek gazdát és új zászlókat vonnak fel, az ott élő polgárok nem feltétlenül változnak meg. Az emberek érzelmi kötődése nem szűnik meg egyik pillanatról a másikra, és nem tudják felvenni a politikai vagy nemzetközi változások tempóját. Kárpátalja sok lakosa még a csehszlovák zászló alatt is magyarul beszélt, megőrizte a magyar hagyományokat és szokásokat, amelyek évszázadok alatt váltak az életük részévé.

A lakosság többsége számára az egész változás mesterséges volt, és ellentétben állt nemzeti érzéseikkel és büszkeségükkel. Hűek maradtak magyar identitásukhoz.

Ennek a ténynek komoly hatása volt az életünkre.

Apám, Herman Cvi Kessler a csehszlovák hadsereg egyenruhájában

Mindez még a születésem előtt történt, de a történelmi háttér nagyon fontos a későbbi események megértéséhez.

Berehovo legtöbb otthonában az államnyelvvé tett cseh – hivatalosan „csehszlovák” – nyelv mellett magyarul is beszéltek. Az iskolák többségében cseh nyelven tanítottak, de voltak magyar tannyelvű iskolák is. Mi, zsidók, jiddisül beszéltünk, és ami azt illeti, én egész kis koromtól mindennapi szinten beszéltem mind a három nyelven.

Örültünk, hogy Csehszlovákia része lettünk. A fiatal állam egyenlő lehetőségeket biztosított mindenkinek, és sokunk számára lehetővé tette, hogy kemény munka és tanulás révén javítsunk a gazdasági helyzetünkön. Nem zsidó barátaink és szomszédaink nem éltek ezzel a lehetőséggel. A felszín alatt sokan rossz szemmel nézték a zsidók gyarapodását a csehszlovák államban, miközben sok szomszédunk lojális magyar maradt.

Berehovo jellegzetes vidéki kisváros volt, amelyet rusztikus hegyvonulatok, faluk és mezőgazdasági területek vettek körül. Az utcákon járva számos borkimérést láthattunk. A várost átszelte a Vérke patak, lüktető szíve pedig a Korzónak, sétánynak nevezett főutca volt.

Berehovóban a zsidók uralták a kereskedelmet és az értelmiségi szakmákat; gyárakat alapítottak, birtokokat és szőlőket vásároltak. Nagy üzemeket létesítettek Berehovóban, köztük téglagyárakat és fűrészmalmokat, szénbányákat és malmokat. Másoknak üzleteik, gyógyszertáraik voltak, illetve zsidó kézen volt a főutcán álló nagy szálloda is. Nem zsidó szomszédaink irigyelték a sikereinket. Mi keményen dolgoztunk, és nem jártunk kocsmába. Szorgalmunknak és kemény munkáknak köszönhetően sok vállalkozásunk virágzott, és a tanulmányaink révén kitűntünk az értelmiségi szakmákban is. A berehovói orvosok, ügyvédek és mérnökök döntő többsége zsidó volt.

Berehovo viszonylag kis város volt, és mi, zsidók, a lakosság egyharmadát tettük ki. Szinte mindenki ismert mindenkit, és biztonságban éreztük magunkat az utcákon, amelyeken egymást érték a zsidó üzletek. Közösségünk a felsőoktatási intézményekben is kiemelkedő szerepet töltött be.

Ezek a sikerek vetették el a későbbi irigység és ellenségesség magvait. A nem zsidók látták, hogyan növekszik a zsidó nagybirtokosok és sikeres zsidó üzletemberek száma, szemben az egyszerű munkások tömegeivel, akik szegénységben éltek, és alig tudták eltartani a családjukat. A zsidók gazdasági fellendülésével, a kereskedelemben és az iparban megnövekedett erejével párhuzamosan egyre nőtt a szívükben a harag.

Mi, zsidók mit sem tudtunk nem zsidó barátaink és szomszédaink felszín alatt fortyogó haragjáról, amely később kitört, és tüzes vulkáni lávát lövellt ki, amikor a körülmények alkalmat adtak rá.

A tanulás és a stabil gazdasági helyzet nem jelentette azt, hogy elhagytuk a vallásunkat. Szigorúan őriztük a zsidó hagyományokat. Voltak közöttünk ultraortodoxok, akik ennek megfelelően öltözködtek, de mindannyian hagyománykövetők voltunk, és betartottuk a vallási előírásokat. A zsidó férfiak kalapot hordtak, ahogy mi, gyerekek is. Ettől eltekintve közönséges hétköznapi ruhákat viseltek. Apám is kalapot viselt, de nem növesztett szakállat.

Akkoriban a kalap igazából a jarmülke volt – a szüleink és a mi védjegyünk.

Az összes többi berehovói zsidó családhoz hasonlóan mi is megtartottuk a sábeszt és a kóser törvényeket. Rendszeresen jártunk zsinagógába, és megültük az összes ünnepet.

A vallás szerves részét képezte a mindennapi életünknek. A fiatal csehszlovák állam támogatta a vallási szabadságot, így semmilyen szempontból nem éreztük elnyomva vagy fenyegetve magunkat.

Közösségünket az egész környéken ismerték sok aktív vallási intézményéről, amelyeket a város minden részén meg lehetett találni. A berehovói nagy zsinagóga teljes pompájában állt a város központjában, és mágnesként vonzotta a zsidókat szombatonként és az ünnepeken. Emellett sok imaház, rituális fürdő és oktatási intézmény is volt a városban. Betartottuk a vallásunk törvényeit. Ez a hagyomány nemzedékről nemzedékre szállt.

Jom kippurkor mindenki összegyűlt a zsinagógában. Az utcákat ünnepi hangulat szállta meg, az emberek „Légy megemlítve az Élet Könyvében”-nel köszöntötték egymást. Mivel a zsidók jelentős szerepet töltöttek be a város kulturális életében, és elkötelezettek voltak az „ember és barátja” micvája iránt, a jom kippur az egész városra rányomta a bélyegét.

Minden pénteken, vacsora előtt apám, Arnold öcsém és én elmentünk a szomszédos zsinagógába, amely a házunktól nem messze állt. A szertartás után hazamentünk, elmondtuk az áldást a bor fölött, majd elfogyasztottuk az anyám által készített finom ételeket. Szerettem azokat a péntek esti vacsorákat a szüleim házában. Evés után meglátogattuk nagyapámat, nagyanyámat, a nagybácsijainkat és nagynénjeinket. Leültünk, és késő estig beszélgettünk velük.

Szombat reggel egy nagyobb zsinagógába, az Osze Heszedbe („Tevékeny szeretet”) mentünk. Ez volt a második legnagyobb zsinagóga Berehovóban, épp csak valamivel volt kisebb, mint a csodálatos nagy zsinagóga a városközpontban. Körülbelül huszonöt percnyi sétára esett a házunktól. Ünnepnapokon mind fehérbe öltözve mentünk oda. Minden utcasarkon szomszédokkal és ismerősökkel találkoztunk.

A rokonaim, akik a háború után jártak a városban, azt mondták, hogy a „Tevékeny szeretet” zsinagóga udvarán felállítottak egy emlékművet, amely mindmáig áll, a több ezer áldozat, a város zsidósága emlékére.

A szombat nagy részét otthon, családi körben töltöttük. Az utcák csendesek voltak. Akkoriban még nem sok embernek volt saját autója, a fő közlekedési eszköz a kocsis által hajtott lovas kocsi volt. Nagyon keveset utaztunk, még hétköznap is. Főleg gyalog közlekedtünk.

Minden szombat délután sétáltunk egyet a városban. Emlékszem a főutcán és a fákkal szegélyezett utcákban sorakozó padokon ülő fiatalokra. Rengeteg fiatal beszélgetett és nevetgélt ilyenkor a városban.

Mi vallásos cionistáknak tartottuk magunkat. Sok nyugat-európai országgal ellentétben, amelyekben a zsidók eltávolodtak a judaizmustól, és szekuláris cionisták lettek, a szüleim úgy vélték, a vallás szerves része a cionizmusnak, ezért megőrizték a hagyományokat, és betartották a vallási előírásokat.

Berehovóban nagy cionista szervezet működött, amelyben apám aktívan részt vett. Kisgyerekkoromban felkínáltak a családomnak egy engedélyt, hogy kivándoroljunk Izrael földjére. Akkoriban még ki lehetett vándorolni, és miután 1933-ban a nácik hatalomra jutottak Németországban, sok zsidó döntött úgy, hogy elmegy Európából, és kivándorol Izraelbe. Ebben az időszakban felerősödött az antiszemitizmus a náci Németországban és a kelet-európai országokban, de mi nem tapasztaltunk sem ellenségességet a körülöttünk élők részéről, sem félelmet a zsidók körében. Gyerekként nem is tudtunk az antiszemitizmusról.

A szüleim megvitatták a kivándorlás lehetőségét. Apám, aki lelkes cionista volt, nagyon szeretett volna Izrael földjére menni, de beszéltek a lehetőségről a tágabb rokonsággal, akik viszont fenntartással fogadták a gondolatot. A teljes nagycsalád nem vándorolhatott ki, mivel nem rendelkezett mindenki engedéllyel. De még ha rendelkeztek volna is, nem vagyok biztos benne, hogy akkoriban, amikor a környékünkön élő zsidók nem érezték veszélyben magukat, a rokonaim egyöntetűen amellett döntöttek volna, hogy elhagyják azt a földet, amelyen nemzedékek óta éltek.

A nagycsalád végül egyhangú döntést hozott, mert ha az egész család Csehszlovákiában maradt volna, akkor apám és anyám magányos lett volna azon a távoli, elszigetelt helyen. A zsidó közösségen belül nagyon meleg, nagyon szoros, kölcsönös szereteten alapuló kapcsolat állt fent a rokonok között. Az életünk kellemes és jó volt, sok-sok örömteli pillanattal, amelyeket a nagycsalád körében ünnepeltünk meg, amelynek minden tagja a városban lakott.

Egyébként is, Izrael földjéről mindenki tudta, hogy meleg, párás éghajlaton terül el, fejletlen az infrastruktúrája, kevés a munkalehetőség, és Nagy-Britannia uralma alatt áll. Nem látszott tisztán, miből éltek volna meg a szüleim, és a változás nagyon nehéznek tűnt.

Úgy döntöttek, maradnak.

Nagyon boldog gyerekkorom volt Berehovóban.

A Széchenyi utca 46. alatt laktunk, egy csendes kis mellékutcában. Közel volt a városközponthoz, és vegyesbolt is állt benne, továbbá lakóházak és egyéb épületek.

A mi házunkban három tágas lakás volt. Az egyikben a nagyszüleim laktak, Klára és Méir Kessler. A másikban a nagybátyám és a nagynéném, Slojma (Slomó) és Háni Leisinder a két gyerekükkel, Magdával és Zulikkal, a harmadikban pedig mi: a szüleim, Herman és Paula Kessler, az öcsém, Arnold, és én.

Kessler nagymama és nagyapa a háború előtt

A nagybátyám, Slomó Leisinder

Háni néném az apám húga volt, és nagyon közel álltak egymáshoz. Arnold és én szintén közel álltunk az unokatestvéreinkhez, Magdához és Zulikhoz, és sok időt töltöttünk együtt velük.

Anyám, apám, Arnold és én apám eltávozásán, 1943-ban

A házunk előtt állt egy hatalmas, gyönyörű diófa, amelynek vastag ágait látni lehetett az ebédlőnkből. Mi, gyerekek, minden évben alig vártuk, hogy a dió megérjen, hogy aztán órákat töltsünk a fán, hogy leszedjük a termést, illetve összegyűjtsük a lehullottakat. A dió zöld héjban nő, és csupa barna folt lett a kezünk, mire lehántottuk. A szüleink néha leszidtak minket, mert a foltok makacsok voltak, alig lehetett lesúrolni. A diófa az egész gyerekkoromat végigkísérte, és mindmáig élénken él az emlékezetemben.

A házba és a belső udvarra egy széles fakapun át lehetett bejutni. Hosszú órákon át játszottam az udvaron az öcsémmel, Arnolddal és az unokatestvéreimmel, Magdával és Zulikkal. Magda két évvel idősebb volt nálam, Zulik pedig három évvel fiatalabb. A legkisebb Arnold öcsém volt, öt évvel fiatalabb nálam. Kora ellenére ragaszkodott hozzá, hogy velünk játsszon. Csengő nevetése végigkísérte az általában hétvégente együtt töltött órákat.

Arnold öcsém, hároméves korában

A nagyszüleim vegyesboltja az épület elülső felében kapott helyet. Vegyes cikkeket árultak, és egész nap nyitva voltak. Az üzletbe az utcáról lehetett belépni, és hazafelé menet gyakran megálltam náluk. A házunk nagy volt, látszott rajta a családom anyagi stabilitása.

Akkoriban kevés emeletes lakóház állt a városban. Általában csak a közhivatalokat vagy a nagyon gazdagok házait építették emeletesre. Sok gazdag zsidó család épített kétszintes „palotákat” a városközpontban. A mi házunk, akárcsak a házak többsége a környéken, földszintes volt: rövid lépcső vezetett fel a bejárattól a lakótérhez, amely három tágas lakásra volt osztva.

A nagyszüleim vették meg a telket, és a szüleim építették fel rá a házat. Gyerekkori otthonomban volt egy nagyon nagy szoba, két hálószobára osztva – az egyikben a szüleim aludtak, a másikban Arnold és én. A ház közepén tágas konyha kapott helyet.

A zsidó családi élet szíve akkoriban a konyha volt. Általában nem voltak külön „nappalik” a házakban, a kisebb-nagyobb családi összejöveteleket az étkezőben tartották. Ezért voltak olyan nagyok a konyhák a korabeli házakban. Illetve volt még egy gyakorlati oka is. A tűzhelyek miatt a konyha volt a ház legmelegebb és legkellemesebb helyisége a hideg téli hónapokban. A házunkban voltak kisebb, széntüzelésű kályhák, illetve nagy cserépkályhák is, amelyeknél előszeretettel melegedtek a felnőttek.

Gyerekkoromban nem voltak még hűtőszekrények. Az emberek otthon készítették a tejtermékeket, vagy a tejesemberrel szállíttatták házhoz. Emlékszem, a szüleim egy időben egy tehenet tartottak egy kis istállóban az udvar szélén, aminek a teje fedezte az otthoni szükségleteinket. Később a tejesembertől vásárolták a tejtermékeket, aki naponta körbejárta a várost.

Mint sok nő akkoriban, anyám otthon volt, nem járt el dolgozni. Emlékszem, amikor az iskola után hazafelé szaladtam, már az utca végén megcsapta az orromat anyám frissen sütött kenyerének illata. Voltak pékségek a városban, de az esetek többségében magunk sütöttük a kenyerünket.

Akkoriban vezetékes víz sem volt a legtöbb házban. A mi házunk mögött is volt egy kút, illetve a közeli forrás vizéből töltöttük meg a vödreinket. WC-k sem voltak a házakban, csak az árnyékszék kint, az udvaron.

Volt egy takarítónőnk, akit szinte családtagnak tekintettünk. Máriának vagy Mari néninek hívtuk. Harmincöt éves, nem zsidó nő volt, aki a városban lakott, és segített anyánknak a háztartási munkákban. A mosás például nagyon nehéz munka volt vezetékes víz híján. A mosónapokon Mária telehordta vízzel a kifejezetten erre a célra készült fateknőt, amelyet a raktárban tartottunk. Olyan volt, mint egy nagy kád, és általában fahamuból készített mosószert tett bele. A hamut kifőzte, amiből így egyfajta fehérítő lett, amivel többször átmosták a ruhákat. Nyaranta az udvaron mostak, telente pedig minden a konyhában zajlott, a fatüzelésű tűzhely mellett.

Mária szombatonként is eljött hozzánk, hogy elvégezze azokat a tennivalókat, amiket a zsidóknak tilos volt sábeszkor. Minden szombaton, kora reggel begyújtott a tűzhelybe, és megmelegítette anyám előre elkészített, sűrű levesét. A leves illata betöltötte a házat, és felkeltette az étvágyunkat.

Máriának köszönhetően minden szombat reggel melegben ébredhettünk. A kályhákba mindennap begyújtottunk, de lefekvéskor elzártuk őket, nehogy tüzet okozzanak. Azonban így is melegen tartották a szobákat éjszakánként. Szombaton a sábesz miatt nem gyújthattunk tüzet a kályhákban. Mária volt a mi sábesz gójunk, aki eljött szombat reggel, begyújtott, majd egész nap táplálta a tüzeket. A szüleim már pénteken odakészítették a tűzifát, hogy egész szombaton meleg legyen a házban.

Berehovóban bevett szokás volt a sábesz gójok alkalmazása, mivel szinte az összes zsidó család tartotta a sábeszt, a házakat pedig mindennap be kellett fűteni télen.

Mint említettem, az udvarunk nagyon tágas volt, több mint 100 méter hosszú. A ház mellett állt egy fatároló, ahol a hideg teleken használt tűzifát tartottuk. Voltak kisebb raktárak is, tele mindenféle dolgokkal, például télre eltett zöldségekkel, savanyúságokkal és lekvárokkal.

Ezek után következett a konyhakert, amelyben mindannyian dolgoztunk, főleg vasárnaponként. A családom minden évben virágokat, hagymaféléket, uborkát, paradicsomot, salátát, káposztát, retket, céklát és egyebeket termesztett benne. A betakarítás után felfogadtunk egy nem zsidó embert, hogy ássa fel a kertet, és készítse elő a következő évre. A vetést és a betakarítást együtt végeztük. Szerettem ezt a közös munkát a kertben. Ezek a boldog családi emlékek mindmáig velem vannak.

Mint említettem, a kertet ágyásokra osztottuk a szezonális zöldségek számára, amelyeket anyám megfőzött. Mint minden gyermek, imádtam anyám főztjét. Látom magam előtt a családomat: nagyapa a nagy étkezőasztalnál, apám kiddust mond, anyám főztjének ínycsiklandó illatától összefut a nyál a számban. Emlékszem a savanyú káposztára és a másik kedvenc ételemre, egy magyar káposztás ételre, csípős és édes paprikával, amelyet anyám savanyítva tett el.

Mostani lakhelyemen, Ramat Ganban is árulnak az utcánkban magyar ételeket, köztük ezt is. Még ma, 90 évesen sem tudom rávenni magam, hogy egyek belőle, pedig évtizedeken át elkísért az íze. Gyerekkori kedvencemnek még az illatától is megremegek, ahogy végigmegyek az utcán.

Berehovóban volt egy héber óvoda, oda jártam hatéves koromig.

A héber óvoda a háború előtt – a kiemelt gyermek vagyok én

A hivatalos óvodai és iskolai oktatás mellett a berehovói zsidó közösség nagy hangsúlyt fektetett arra, hogy a kisgyerekek megismerjék a micvákat, a zsidó vallást és szokásokat. A zsidó kisfiúk többsége ötéves korától az óvodából a héderbe ment – amely a házunk szomszédságában állt –, és az esti órákig a judaizmusról tanult. A tanítók rabbik voltak, és a városban több héder is volt, amelyekbe életkor szerint jártak a gyerekek. A nagyobb gyerekeket a Gemárát és a zsidó történelmet tanulmányozták. Nekünk, kisebbeknek, különféle vallási témákról beszéltek.

Amikor kijártam az óvodát, a szüleim a körzeti iskolába írattak be, amely egy tágas épületben kapott helyet, a város nagy zsinagógájának az udvarán. Hatéves koromtól tizenkét éves koromig jártam oda.

Az iskola a városközpontban volt, távol az otthonomtól, és minden reggel körülbelül húsz percet gyalogoltunk, mindegy, milyen volt az idő. Noha a város síkságon feküdt, és szabadidőnkben sokat bicikliztünk, iskolába mindig gyalog mentünk. A tanítás cseh nyelven folyt, és a gyerekek többségéhez hasonlóan én is jobban szerettem a festést és a rajzórákat, mint a „rendes” tantárgyakat.

Az iskolámban a világi nevemen, „Ludwig”-nak szólítottak. Minden zsidó gyereknek volt héber és világi neve is, mely utóbbit az iskolában és a nem zsidó közösségi életben használtuk. Napközben Ludwig voltam, délután, a vallási iskolában – a héderben – és otthon Móse. Amikor megérkeztem Izraelbe, csehszlovák útlevelemben a Ludwig név állt, és az alija szervező munkatársa, aki felvett minket, ezt a nevet rögzítette. Nem változtattam rajta, így a hivatalos irataimban a héber nevem, a Móse mellett a Ludwig is szerepel, ahogy gyerekkoromban is.

Otthon Mojsinak szólítottak – ez volt a kedvencem.

Gyerekkorom Csehszlovákiájában nem éreztük úgy, hogy egy kisebbséghez tartozunk. Voltak zsidó barátaim és keresztény barátaim, akikkel nagyon szerettem focizni. Ekkoriban, 1935-ben fogadták el Németországban a nürnbergi törvényeket, és a német zsidók helyzete azonnal megváltozott a hatályuk alatt. A mi életünk viszont továbbra is zökkenőmentesen zajlott, változatlanul folytatódott a mindennapos rutinunk.

Nyolcéves koromban átkerültem Itzkowitz rabbi héderébe, ahová a nagyobb gyerekek jártak. Mi lettünk a legfiatalabbak ott.

Az iskola után azonnal odamentünk, és emlékszem, kisgyerekként milyen nehéz volt mindennap egyfolytában ilyen sokat tanulni. Néha, ahogy az a gyerekeknél lenni szokott, megzavartuk az órát. A tanárunk ilyenkor hajlékony bambuszpálcájával az asztalra csapott, hogy elcsendesítsen minket. A pálca gyakran lesújtott a rendetlen gyerekek fenekére is. Féltünk a rabbitól, de a tekintélye és a büntetéstől való félelem ellenére sokszor okos ötletekkel próbáltuk megakadályozni, hogy megbüntessen minket. Emlékszem, egyszer fokhagymagerezdeket vittünk a héderbe, és amikor a rabbi nem figyelt, bedörzsöltük fokhagymával a pálcát. Amikor a rabbi rácsapott az asztalra, a pálca eltört, mi pedig nevetésben törtünk ki. A rabbi faggatózása sehova sem vezetett, senki sem árulta be a csínytevőket. Az, hogy ez csak gyerekes csíny volt, mit sem enyhített tanárunk haragján. Dühös volt ránk, és az egész osztály kollektív büntetést kapott.

A gazdasági helyzetünk folyamatosan javult.

Apám kialakított otthon egy kis libafeldolgozó üzemet. Akkoriban kevés volt az olaj, és mindenkinek szüksége volt libazsírra a főzéshez. Az üzemben libamáj is készült, ami ínyencségnek számított, a libacombokat pedig egy kifejezetten erre a célra felépített kis pajtában füstölte meg. A libazsírt mi magunk is felhasználtuk, de árultuk is, és télen az egyik kinti raktárban tároltuk. Nem volt szükség külön hűtésre, elég hideg volt odakint.

A libák tollait kitéptük, és az első réteget eladtuk a nem zsidóknak. A második réteget, amelyet a jobb minőségű tollak alkották, megtartottuk és a dunyháinkba töltöttük. A tollbélésű kabátok akkoriban még ritkák voltak, a meleg ruháink tiszta gyapjúból készültek. Alapvetően nem voltak ruhaüzletek. A közeli szabó járt át hozzánk méretet venni, vagy áthívott minket a műhelyébe. Mindenkinek volt egy ünnepi öltözete, amelyet szombatonként és ünnepnapokon viselt. A felsőruházatunkat is a szabó készítette, mindenkinek méretre.