„Alkoss neked tetsző valóságot ijesztő és zord tényekből.
Még ha látszólag minden el is veszett,
találj magadban erőt az újrakezdéshez.”

ELSŐ RÉSZ

1.

Megtévesztő volt a nyári reggel illatáradata ezerkilencszázharmincnyolcban, Párizsban, a Latin negyed szívében. A pékségekből áradó átható kávéillat elkeveredett a vajas és csokoládés sütemények végtelen sorának ínycsiklandó bukéjával, meg azzal, amit a piaci bódék, a virágárusok és a lépcsőtakarítók árasztottak magukból – emberek, akiket csak Párizs álmodhatott meg. Marek felfelé lépkedett a lépcsőn. Öltönye zakóját lazán panyókára vetette, állán kiütközött a borosta, szája sarkában Gitanes cigaretta fityegett. Egyik kezében süteményeszacskót fogott, a másikban a Folies Bergère-nek készített falragaszt. Európa legkülönlegesebb éjszakai lokálja orfeumi műsorával és kánkánt járó táncosnőivel a fények városába látogató turisták mellett magához vonzotta, aki csak számított Párizsban.

Marek tehát nekivágott a Passage Bradyra nyíló egyik ház lépcsőjének, amíg el nem érte a szerény lakást, ahol feleségével, Annette-tel és egyéves kisfiukkal, Olivier-vel lakott. Az ezerkilencszázharmincas évek közepén érkeztek Párizsba. Lengyel menekültek voltak, akik családjukat és közeli barátaikat szélsőséges hazai csoportok kényére-kedvére hagyva fogták menekülőre. Merész elhatározás volt, de ezektől a felbőszült szélsőségesektől semmi jóra nem számíthattak. Röviddel távozásuk után a rokonaikat támadások is érték az időszak pogromjai során.

A házaspár egyedül, ismerősök és rokonok nélkül talált menedékre Párizs bohémnegyedének ebben a parányi szegletében. Hittek abban, hogy álmuk a szabad életről immáron valóra válik, és itt, új otthonukban soha nem történik meg velük az, amin lengyel földön keresztülmentek.

Még elmenetelük évében Annette elvesztette a szüleit és a nővérét. Egy pogrom során mészárolták le őket a szélsőségesek, akik a házukat is felgyújtották. Annette azóta nem tért magához, betegesen aggódott mindenkiért, aki közel állt hozzá. Marek, aki tanúja volt átalakulásának, megfogadta, hogy nem hagyja szenvedni, mindig ott lesz mellette, hogy biztonságos partokra vezényelje, és megvédelmezze, ami a legdrágább a feleségének: kis családjukat.

Bár a franciák közvetlen környezetükben nem szívelik az idegeneket – ezt a hozzáállást az első világháborúban és utána alakították ki –, őket meleg szeretettel fogadták. Úgy érezhették hát, hogy otthonra leltek a bohémnegyedben, ahol laktak. A zsidó Oppenheimer család mindenkihez jó volt, akivel csak találkoztak, és akik körülvették őket. Marek életfilozófiája egyszerű volt: bármit adunk, visszakapjuk. Állj készen arra, hogy adj és segíts másokon, és mindez végül visszaáramlik rád. Így működik a világmindenség.

A nehézségek ellenére, amelyekkel egy bevándorlófamíliának szembe kellett néznie az évtized végén Párizsban, Oppenheimerék elégedettek voltak a sorsukkal, és szerető adakozásuk új életet fakasztott maga körül. Ennek a szeretetnek volt a gyümölcse a kis Olivier is: csodálatos, koraérett kölyök, kifejező szempárral és csordultig telve életörömmel. Francia keresztneve, Olivier, új kezdetet jelzett egy új hazában.

Néhány évvel érkezésük után Annette hajában ősz hajszálak kezdtek feltünedezni, és idősebbnek látszott a koránál. Az átlagnál alacsonyabb Marek megőrizte mokány, izmos termetét, hála a sokévi fizikai munkának és a sportos életmódnak. A pár tulajdonságai minden jel szerint nagyszerűen kiegészítették egymást, noha Annette kicsivel idősebbnek tűnt, mint Marek.

Marek Oppenheimer egy nyomdában dolgozott. Az állásra hosszas keresgélést követően talált rá, miközben megpróbálta megvetni a lábát a francia fővárosban. A nyomasztó éjszakai műszak után a legfelső emeletre megtérve Annette és Olivier már várt rá, hogy a családi ceremónia szerint együtt köszöntsék a napot. A nyitott ablakon beáramló hűvösség, a hazaúton vásárolt sütemények, az aznapi plakáttal játszani kezdő Olivier boldog együttlétet ígértek. Mareknek ugyan már leragadozott a szeme az átvirrasztott hosszú órák után, míg felesége és fia épphogy felébredt. A közös reggel mégis felfrissítette, s így már újult erővel vághatott neki a napjának.

Ahogy kinyitotta az ajtót, Olivier odatotyogott elé, és átölelte a lábát. Fülig érő szájjal nézett fel rá, és boldogan motyogta:

– Apa…

Marek örvendező mosollyal, két szóval válaszolt:

– Mon bébé (én kicsi bébim)!

Noha nehezen ejtették ki a szavakat, a házaspár a kezdet kezdetétől alapszabálynak tette meg a francia beszédet. Olivier Marekre csimpaszkodva kihúzta apja kezéből a plakátot, amely most teljes pompájában göngyölődött szét a szemük előtt.

Annette meglepetten méregette:

– Mondd csak, mire neveled a fiadat? Ezt látja tőled? Hölgyikék kánkánját átlátszó, zsebkendőnyi rucikban, ide-oda lengő cicikkel? Nincs plakátod gyermekrajzokkal, betűkkel, szavakkal?

– Neked ez nem elég természetes? – vágta rá Marek gondolkodás nélkül. – Ami engem illet, azt gondolom, hogy ez a nő tökéletes szépség – tette hozzá évődő mosollyal, és a vezető táncosra mutatott.

– Marek, szerelmem, az ajtó mindig nyitva áll – felelte a neje elkomorodva. – Nem tartalak erőszakkal magam mellett. – Azzal duzzogva elfordult, és a hátát mutatta.

Marek mögéje lépett, átkarolta hátulról, és két kezével átfogta duzzadó pocakját.

– Azt hiszed, hogy itt hagynám ezt a kerek hasikát? – Megcsókolta a felesége nyakát, aki hátranyúlva megsimogatta a férje fejét.

Ne mozdulj, csak csókolj tovább! – gondolta.

Olivier ránézett a szüleire, és felgügyögött, mintha csak azt mondta volna, hogy „Itt vagyok”, aztán ismét a plakáttal kezdett foglalkozni. Nagy nehezen sikerült kiterítenie maga elé, és elkerekedett szemmel nézte a színes ruhás, gyönyörű nőt. Rátette a kezét a mellére, és azt mondta:

– Nana.

Annette felnevetett.

– A fiadnak is van szeme a dolgokhoz…

Kis papírlap bukkant elő a szétgöngyölődő plakátból. Marek sietve kivette Olivier kezéből, az övéből meg Annette kapta ki. Fintorogva szemlélte a Hitlert és a francia miniszterelnököt ábrázoló rajzot és a feliratot: „Valóban elkerülhetetlen a háború?” A lap üzletemberek és hangadó gondolkodók konferenciáját hirdette.

– Nem is tudom, miért hoztam ezt haza, drágám, de annak alapján, amit hallok, magam is úgy vélem, hogy a helyzet tényleg bizonytalan… Nem tudom, mit jelent ez, és mekkora a veszély, mindenesetre valami rossz van készülőben.

– Erről van szó? Végleges a dolog? Te is úgy gondolod, hogy háború lesz? Nem akarok olyan gonosz világban élni!… De hát hová mehetnénk?… Milyen messzire kell mennünk, hogy megmeneküljünk? Egyszer már mindenkit odahagytunk!…

– Nem tudom megmondani neked, mire számíthatunk. Nehéz olyasmiről jósolgatnunk, ami nem tőlünk függ. Mindössze annyit tudok, hogy amennyiben ez az egész közelebb ér hozzánk, és azt akarjuk, hogy se mi, se a kisfiunk ne legyen veszélyben, nem lesz más választásunk, mint mindenünket felpakolni, és továbbállni. Holmi albérletek nem kötnek minket ide, az élet fontosabb ennél.

Annette némán nézett rá.

– A paktum, amit Franciaország és Lengyelország kötött, semmi jót nem ígér. A franciáknak nem lesz más választásuk, harcolniuk kell – folytatta Marek. – Különben mi másért írták volna alá a szerződést? Amúgy meg faramuci egy helyzet, hogy franciaként meg kell védelmeznünk a minket megnyomorító lengyeleket. Annyi mindenesetre máris érezhető, hogy a háború előszelével az emberek is megváltoznak. Annette, mindenre fel kell készülnünk! Reménykednünk továbbra is szabad, nem kétséges azonban, hogy egyedül a gondolat hatalmánál fogva nincs befolyásunk mindenre. Kizárólag a saját dolgainkon változtathatunk.

Egymással szemben ültek a kicsiny konyhaasztalnál, Olivier az apja ölében. A nyitott ablakon át behallatszottak az ébredező város zajai, ami visszavitte őket az „itt és most”-ba. Mennyire szerették a józan észnek ezt a parányi szigetét!

Az épület, amelyben laktak, a Latin negyedben állt. Zömmel művészek – festők, dzsessz-zenészek, táncosok – és filozófusok éltek errefelé, ami sajátos hangulatot kölcsönzött a környéknek. A hely tele volt emberszerető emberekkel.

Marek lefeküdt aludni, hogy kipihenje magát a kimerítő éjszakai munka után.

2.

Arra ébredt, hogy picinyke kéz rángatja az orrát. Még ki sem nyitotta a szemét, de érezte, hogy Olivier felmászik rá. Jel volt ez arra, hogy keljen ki az ágyból, és készüljön fel közös délutáni sétájukra. Hármasban léptek ki a lakásból, Marek csak félig ébren.

A lépcsőn lefelé fogta a fia kezét. Az első emeletre érve találkoztak Helenával, a szomszédjukkal, aki a második emeletre tartott, és széles mosollyal köszöntötte őket.

– Hogy van az én lovagom? – kérdezte játékosan, miközben lehajolt, hogy arcon csókolja a gyereket.

– Nana – mosolygott rá Olivier.

Helena volt a plakáton látható nő, Olivier csodálatának tárgya.

– Hogy megnőtt! – kiáltotta, és felegyenesedett. – Noha jobb szeretném, ha mindig ilyen kicsi és ennivaló maradna, én meg puszilgathatnám – nevette el magát.

– Sajnálom, de tudod, a természetnek megvannak a maga törvényei – mondta Annette kissé kényszeredett mosollyal.

* * *

Helena Olaszországban született. A harmincas évei végén járó sportos nő volt; szoborszerű szépség, feltűnő jelenség. Hazájában arról álmodozott, hogy színpadi színésznő lesz, de Annette-hez és Marekhez hasonlóan ő is arra kényszerült, hogy feladja az álmait. Az övékéhez hasonló viszonyok közül, de egy másik országból érkezett. Szintén a körülmények nyomására hagyta ott a családját és a barátait, s szökött titkon Franciaországba, remélve, hogy a „kultúra fővárosában” magára találhat.

Néhány évvel korábban települt át munkát keresve. Első állásinterjúja bejárónői álláshoz juttatta egy gazdag családnál, a hatodik kerületben. Nem esett kétségbe, és folytatta erőfeszítéseit, hogy egy színházra találjon, akármilyen kicsire is, amelyik színésznőként alkalmazza. Mivel tehetsége volt a tánchoz, a Folies Bergère hirdetésére is jelentkezett. Nyilván sejtelme sem volt, miféle hely ez, vagy talán nem is naivitásból, hanem inkább vakságból, elment a válogatásra.

Ami bizarrnak és megalázónak bizonyult.

– Rajta, csipkedjétek magatokat! Öltözzetek be! – sürgette a jelentkezőket az első pillanattól az impresszárió. – Legyetek minél nőiesebbek! Amilyennek a nőknek lennie kellene.

Miközben az öltözőben várakoztak, az asszisztens bement hozzájuk, és kikérdezte őket a méreteikről.

– A legkeskenyebb a derékbőségem, és a legnagyobb a magasságom – szellemeskedett Helena, amikor rákerült a sor.

– Értem – somolygott az asszisztens.

Megfelelő méretű jelmezt vett elő, és Helena felé lökte. Amikor vetkőzni kezdett, a férfi kiguvadó szemmel figyelte. Megszégyenülten hátat fordított neki, mert úgy bámult rá, mint valami tárgyra. Ahogy kezébe vette a ruhadarabot, látta, hogy nem több egy akrobatatrikónál, a hozzávarrt tollakkal, fedetlenül hagyva a többi testrészt. Az asszisztenshez fordult – André volt a neve –, és mérgesen, erős olasz akcentussal megkérdezte:

– Mondja, hogyan táncoljak ebben a göncben?

A többi lány azonnal kuncogni kezdett.

– Azt a táncot járd el, gyermekem, amit ismersz – felelte a másik enyhe lenézéssel. – A Folies Bergère az egyik legtöbbre becsült párizsi nevezetesség. Városunkat az itteni táncok teszik híressé. Egész Európából Párizsba sereglenek a népek, és ha van valami, amit az ide látogatók felkeresnek, hát a mi varieténk az!

Egy csinos lány, Michelle, odament Helenához, és azt mondta:

– Nincs mitől tartanod. Noha pucéran táncolsz, ez a hely azért nagy becsben áll. Szép pénzt kereshetsz, ha be tudsz illeszkedni. Hidd el nekem, többet, mint várnád.

Helena továbbra is kényelmetlenül érezte magát, de azért levetkezett, és felvette a tollas jelmezt. Michelle ámuldozva nézte kemény keblét, karcsú derekát, nyúlánk termetét, hosszú lábszárát.

– Gyermekem, nagyon kell majd vigyáznod magadra itt! – bukott ki belőle. – Jóllehet ez egy nagyra tartott hely, a férfiak azért csak férfiak. Megesik, hogy nem érünk többet a szemükben holmi játékszernél, ami a legtöbbet ígérőé lesz – mondta Andréra pillantva, aki egész idő alatt nem vette le a szemét Helenáról.

Ezt követően Georges, a műsor koreográfusa, felszólította a lányokat, hogy menjenek fel a színpadra. Sorba állította őket, majd felkérte Michelle-t, hogy mutassa be a táncmozdulatokat, amelyeket majd a válogatáson elő kell adniuk. Mielőtt belekezdtek, még azt mondta:

– Drága lányaim! Abban a szerencsében részesültetek, hogy Európa vezető orfeumába jelentkezhettetek! Bárki, akit felveszünk, csodás életet élhet, olyat, amilyenről nem is álmodott. Egyvalamit azonban tudnotok kell, édeseim: meg foglak ríkatni benneteket! A színpadra lépve mindenre készen kell állnotok! Ez nem lehet kérdés. A legjobbat és kizárólag a legjobbat ajánlom a vendégeinknek! Ha bármelyikőtöknek nincs ez ínyére, jobb, ha már most távozik, még mielőtt belekezdünk a válogatásba.

Helena megkövülten hallgatta a tirádát, és könnyek szöktek a szemébe. Sértve érezte magát, és legszívesebben elfutott volna, olyan gyorsan, ahogy csak a lába bírja, mégis a helyén maradt. A többi lánnyal ellentétben, akik a kényelmesebb élet reményében gyűltek ide, ő továbbra sem adta fel a reményt, hogy egy napon színésznővé válhat. Az orfeum mindössze egy megálló a végcél felé vezető úton, biztatta magát. Ezzel a gondolattal felvértezve szálegyenesen, büszkén állta a koreográfus vizslató tekintetét. Túl fogom ezt élni. És nem csupán túlélem, az emberek tisztelni is fognak. Én leszek a legjobb!

A sorban álló lányok gyakorolni kezdték a táncmozdulatokat. Helena szinte repült a színpadon, és lába hangtalanul ért földet. A többiek esetlennek tűntek hozzá képest.

Georges egyszer csak váratlanul felvisított:

– Megállni! Mik vagytok ti? Nők vagy nőstény medvék? Ezt az otrombaságot! Az ötös, hetes, tizenkettes és huszonnégyes szám: kifelé! Alászolgája! A maradék csinálja újra! Ezúttal harmóniát szeretnék felfedezni a mozdulataitokban.

A lányok, akiket távozásra szólított fel, sírva kiszaladtak. Egy kivétellel, aki a megalázó helyzet ellenére is mosolyogva a színpadon maradt. Georges magából kikelve üvöltötte:

– Nem megmondtam, hogy le a színpadról?! Neked valahol máshol van a helyed!

Végül ennek a lánynak is könnyeket csalt a szemébe. Michelle odament hozzá, és átölelte.

– Georges, túlzásba viszed a dolgot! – rótta meg a koreográfust. Ő volt az egyetlen, aki kuncogó nevetésre tudta késztetni.

Helena tovább táncolhatott. Miután még háromszor elismételték a táncot, tizenkét jelölt maradt csak a kezdeti harminchétből. Kimerülten álltak a színpadon. Georges felment hozzájuk.

– Drága leánykáim, mától fogva fiatal lányokból minden porcikátokkal nővé váltok. A színpadon és azon kívül egyaránt a Folies Bergère-t képviselitek. Büszkék lehettek rá. Mostantól mindenestül megváltozik az életetek. De csak azzal a feltétellel, ha azt teszitek, amit mondok. Bárki, aki lázadni mer az utasításaim ellen, mondjuk, akár egy grammal is nehezebb lesz, mint amit megengedek, annak fel is út, le is út.

– Georges, hagyd abba az ijesztgetésüket! – szólt rá Michelle.

– Drága Michelle, ez nem ijesztgetés. És ha nem akarjátok meghallani, amit mondok, hát nyitva az ajtó, nem kötelező maradni.

Állandó volt a feszültség a vezető táncos és a megszállott koreográfus között. Georges mindent maga akart irányítani, de Michelle-t is kedvelte, ezért hagyta, hadd mondja meg a magáét.

* * *

A várandós Annette kellemetlennek érezte ezt a találkozást a lépcsőházban. Féltékeny volt a táncosnőre, aki rabul ejtette az életét betöltő két férfi szívét. Észrevette, mekkora rajongással néz rá a férje. Úgy, ahogyan a férfiak arra a nőre szoktak, aki soha nem lehet az övék, gondolta. Olivier-t a néni kedves arca vonzotta, meg impozáns alakja az apja által hazahozott plakáton. Annette a maga részéről minden ellenszenve dacára életközelibbnek érezte, mint a negyed akármelyik női lakóját. Helena mindig tisztelettel viseltetett iránta, és idegenkedését megérezve soha nem tukmálta rá a jelenlétét. Most azonban épp ő, Annette tartóztatta fel, holott már ment volna tovább a lépcsőn:

– Van valami hír a családról? Mit mondanak?

– Nem sokat. Nagyjából annyit, hogy ennél rosszabb már nemigen lehet – kacagott fel Helena gúnyosan. – Az olaszok, drágám, ha csinálnak valamit, hát nagy zenebonával teszik. Úgyhogy most is teljesen bepörögtek, ami igencsak megnehezítette az életet. Anyám azt mondja, ha maradok, hát besoroznak a milíciába! Egyfolytában azért imádkozom, hogy ki tudjanak tartani, egészségesek maradjanak, és ne essen bántódásuk…

Annette búcsúzóul megcsókolta, és mindenki ment tovább a maga útján. Előtte azonban Helena melegen átölelte Olivier-t, olyan szeretettel, amely többnyire csak az anyák sajátja…

Marek megbabonázottan bámulta Helena lábszárát, amint felfelé lépkedett a lépcsőn. Onnan, ahol állt, ha vár egy keveset, a szomszéd egész testét beláthatta volna.

– Itt vagyok, ha nem vennéd észre! – fortyogott Annette.

– Egy pillanatra sem feledkeztem el róla! De egy műalkotást talán meg szabad csodálni. Tudod, ahogyan a hanuka gyertyát is csak nézni szabad, megérinteni nem – vigyorodott el Marek. Egyik kezével átfogta a felesége derekát, míg a másikkal a fiát vezette tovább sétájukon.

Hazaérve a kisfiú alaposan elfáradt, mintha ő kormányozta volna két családtagját a két kezével, és nem fordítva. A lépcsőn felfelé, amikor a második emeletre értek, elkiáltotta magát:

– Nana!

Annette elnevette magát.

– Ő nincs itt, te kis rosszaság! – Közel húzta magához a gyereket, úgy énekelte: – Maman és apa mindig veled marad. Te az én picinyem vagy, hunyd be hát a szemed, és aludj! Hiszen mi mindig itt leszünk… – Olivier elaludt az anyja karjában.

3.

Marek hajnalig túlórázott a nyomdában, ahol Párizsba érkezése óta dolgozott, és igen hamar csoportvezetővé lépett elő. A tulajdonosok, a Crémieux testvérek hálásak voltak a szorgalmáért, és gondjuk volt rá, hogy időről időre pluszjutalomban is részesüljön. „Dinamónak” nevezték. Született francia munkatársai azonban nem mind osztoztak lelkesedésében. Annak ellenére, hogy ahol csak tudta, támogatta és segítette őket, „az idegenként” emlegették a háta mögött. Hatalmas lendülettel néha tíz ember munkáját is elvégezte, mielőtt egyikük vagy másikuk kisegítésével foglalkozott volna. Mindezt szerényen tette, soha nem kért érte díjazást vagy elismerést. Bevándorló mivoltát így sem nézte el neki a francia társadalomnak ez a rétege, amely az első világháború óta szélsőséges patriótává vált.

A Crémieux fivérek nyomdája akár az európai történelem múzeuma is lehetett volna. A falakra kifüggesztett plakátok is egytől egyig erről regéltek.

A Crémieux testvérek távollétében Marek időnként szundított egy keveset az éjszakai műszakok során. Bizalmuk jeleként nála hagyták a központi iroda kulcsát, ahol leülhetett és elszívhatott egy Gitanes cigarettát a plakátokon merengve, amelyek az ő történetét is magába foglalták.

Ez az éjszaka is olyan volt, mint az összes többi. A tulajdonosok irodájában üldögélt és cigarettázott, szemközt egy első világháborús plakáttal. Hirtelen rájött, hogy a megszólalásig hasonlít ahhoz, amelyiket az imént akasztotta ki a falra. Hogy ismétli magát a történelem! – gondolta. – Mennyi gonoszság és ostobaság is van ezen a földtekén! Remélem, lesz annyi eszük, hogy nem kezdik újra az egészet. Elég egyetlen rohadt alma, hogy az egész rekeszt tönkrevágja. Valakinek már észre kellene térnie, hogy megállítsa ezt az egészet… Ehhez hasonló gondolatok suhantak át az elméjén.

Az ablakon beszüremlő hajnali derengés visszavitte a valóságba. Visszament, hogy befejezze az utolsó anyag kinyomtatását, aztán kimerülten hazavonszolta magát.

Annette azelőtt ébredt fel, mielőtt hazaért. Abban a hálóingben ment elé, amelyet annyira szeretett rajta látni. Nyomban elfeledkezett korábbi zavaró gondolatairól. Olivier még aludt, Annette meg az ölébe telepedett.

– Szerelmem, az a kis kópé a pocidban egyre súlyosabb – nevette el magát.

– Álljon meg a menet, arra célzol, hogy meghíztam?

– Szó sincs erről. Nem te kerekedtél ki, csak a pocakod.

– Milyen gonosz vagy!

Összeölelkeztek. Marek imádta elnézni a feleségét terhessége utolsó hónapjában, mert nőiesebb volt, mint valaha.

– Tudod, ma éjjel rossz gondolataim támadtak. Mindenki arról beszélt a munkahelyen, hogy hiába vagyunk franciák, és mutattuk meg a németeknek, mit érünk, ezúttal valami igazán rossz is van készülőben. Elnézegettem egy háborús plakátot az irodában, és megértettem, hogy semmi nem változik. Ami volt, megismétlődik újra. Ugyanazok a szavak, ugyanazok a magyarázatok; mintha csak minden előre meg lenne írva.

Annette kiegyenesedett ültében.

– Megijesztesz. Talán nem kellene tovább várnunk. Kerekedjünk fel, és menjünk el innen! Egyszer már végigcsináltuk nagy nyomás alatt, nem akarom ugyanazt átélni! Nem tudom, lenne-e hozzá elég erőm. És már nem is vagyok egyedül. Olivier is része a lényemnek. Nem győzök aggódni, milyen világban fog felnőni. Én meg rövidesen kétgyerekes anya leszek. Nem arról van szó, hogy azt gondolnám, az itteniek ugyanolyan gonoszak, mint akik elől elmenekültünk, de nem tudom, mivé fajulnak még a dolgok. Nem ezektől az emberektől félek, hanem azoktól, akik idejöhetnek, ha bekövetkezik, amiről annyit hallunk mostanában.

– Tényleg azt gondolod, hogy erre is sor kerülhet? Hogy Párizs is megtapasztalja, amin keresztülmentünk Lengyelországban? Elvégre is ez a kultúra, a fények városa… Megengedem, hogy itt sem mindenki így gondolkodik, de hol van ez attól a brutalitástól és elvetemültségtől, amit ott láttunk. Itt ennek nem lenne szabad megtörténnie.

– Marek, mindössze annyit mondok, hogy te meg Olivier a világot jelentitek számomra. Tudom, hogy megterhellek azzal, ha kimondom, de sose bocsátanám meg magamnak, ha bármelyikőtökkel történne valami. Az időnk egyre fogy. Elvégre is te hoztad haza azt a plakátot, vagy nem? Azt mondtad, ha bármikor veszélyben érezzük magunkat, nem kötnek minket egy lakás falai. Hogy nem vinnénk magunkkal semmit, csak továbbállnánk. Az élet mindennél fontosabb, nem igaz? Te mondtad, hogy amennyiben megvagyunk egymásnak, nem számít, hol vagyunk, csak együtt maradhassunk.

– Szerelmem, van még időnk megtenni ezt a lépést, ha arra kerül a sor. Igazad van, de léteznek még józan koponyák, akik nem akarják, hogy ez megtörténjen. Mindannyian tudjuk, mit hagy maga után egy háború, és senki nem akar egy olyan világban élni. Az ember természetéből adódóan a kényelemnek, a békességnek és a jóságnak adja meg az elsőbbséget… jobb jövőt remél.

– Mindig én voltam az optimistább kettőnk közül. Ez lendített át minket minden nehéz helyzeten. Ígérd meg, hogy megcsipkedsz, valahányszor erőt vesz rajtam a kétségbeesés.

– Szerelmem, nem csipkedni foglak, hanem csókolni, akárhányszor kétségbeesel – mosolygott Marek a nejére.

– Ez esetben gyakrabban esem majd kétségbe – mondta Annette könnyes mosollyal.

Marek hosszan megcsókolta. Így maradtak, szorosan egymáshoz simulva, amíg Olivier hangocskája nem jelezte az új nap eljövetelét.

4.

Marek és Annette Párizsba érkezve úgy határozott, hogy az asszony eleinte nem áll munkába. Bő egy évvel azután, hogy beköltöztek a Latin negyedbe, Annette visszatért eredeti foglalkozásához, és varrni kezdett. Eleinte csak javításokat és kiigazításokat vállalt, idővel azonban már estélyiket is készített mind a negyed polgári rétegébe, mind a bohém világba tartozó női számára. Varrónőként nyomban a környék legfőbb pletykaközpontjává is vált. A negyed összes pletykája eljutott hozzá. Nem teljesen ismerte ki magát az itteni szokásokon, és a helyi hölgyektől hallott fura történeteket – ki kivel jár, és kik mentek szét – sem mind értette. A legrosszabb az volt, amikor két nő elpanaszolta, hogy történetesen ugyanazon a férfin osztoznak…

A Latin negyed sokszínűsége teljes elevenségével mutatkozott meg a lakásán. Kis megcsalásokkal kezdődtek ezek a történetek, miközben a férj dolgozott. Sikamlósabbakat hallott a közelben lakó táncosokról, énekesekről, festőkről és filozófusokról, no meg dzsesszkoncertekről és ami utánuk történt… Jóllehet, szégyenletesnek találta mindezt, élvezte is e váratlan megmerítkezést a párizsi társasági életben. Úgy érezte, végre leomlottak a válaszfalak saját világa és választott hazája között.

Egyik megrendelője éppen második emeleti szomszédja, Helena volt. Szinte a legkorábbi időktől kezdve, amikor egy-egy drága ruha kiigazítását kérte tőle, megnyitotta a lelkét Annette előtt. Kétségkívül része volt ebben a kis Olivier-nek is, aki félig kúszva, félig totyogva sertepertélt anyja körül, míg az méretet vett a kuncsaftjairól.

A kicsi élvezte a nagy forgalmat az életükben. A mamáját felkereső nők anyás mosollyal puszilgatták, ölelgették, simogatták. Visszamosolygott rájuk, vagy felemelt karral kérte, hogy vegyék fel, felébresztve anyai ösztöneiket. Közeledési kísérleteivel szeretetet kért és próbált adni, mint minden kisgyerek, mielőtt felnőve szembesülne az élet zord tényeivel.

– Tudod – kezdte Helena –, én igazán szeretem a gyerekeket.

– Vettem észre – mosolyodott el Annette. – Valahányszor elmész Olivier mellett, majd’ felfalod a tekinteteddel. Vigyázz azonban vele, mert még kihasználja.

– Tudom – mosolygott Helena is. – Szívesen vigyáznék rá néhanap, te is szabadabban járhatnál a dolgaid után – kacsintott Annette-re.

Akit zavarba hozott ez az ajánlat. Végül is Helena táncosnő volt, és nem is akárhol, hanem egy sztriptízbárban, még ha az a legelegánsabb is Európában… A negyedben terjedő pletykák őt sem kímélték. A hölgyek szájukra vették kicsapongó életvitelét. Nem feledkeztek el az utcán parkoló automobilokról, bennük a méretre szabott öltönyökben várakozó férfiakkal, akik előadás után furikáztak vele az éjszakában… Annette azonban az embert is meglátta Helenában a bártáncosnőn kívül.

– Nagyon is kedvemre való lenne – felelte a felvetésre. – Látom, milyen boldog Olivier, valahányszor találkoztok. Nagyon kedves tőled, hogy felajánlottad, Köszönöm.

– Ezer örömmel. Tudom, milyen jövevénynek lenni egy idegen országban, milyen a szóbeszéd céltáblájának lenni a negyedben… Tudom, milyen az egyedüllét – mondta Helena, aki érezte, hogy gombóc nőtt a torkában.

Annette most ébredt rá, hogy az előtte álló nőt övező kitalációkban nyoma sincs a végtelen magánynak, amit el kell viselnie. Hogy nagyszerű áldozat ez álma megvalósulásáért, és azért, hogy meg ne bolonduljon. Ahogyan ő, Annette is meghozta ugyanezért a maga áldozatát.

– Ha bármikor kedved támad benézni hozzánk, szeretettel várunk – mondta, mert úgy érezte, közös a sorsuk egy őrült világban, szemtől szembe a jövő kilátástalanságával.

Helena olyan melegséget tapasztalt meg szomszédnője részéről, amilyenben rég volt már része. Ezt a rokonszenvet az ő igazi mivolta keltette a másikban, nem a teste. Nem férfivágy és birtoklási ösztön volt, ami a hímneműeket elfogta a rivaldafényben lemeztelenített keblei láttán. Élete nagy álma az volt, hogy színésznő legyen, a sorstól kapott pofon azonban korábban ismeretlen világba taszította, amelyet az idő múlásával egyre kevesebbre tartott. Mindez azonban mégis erőt adott ahhoz, hogy ne adja fel dédelgetett terveit.

– Tudod, több oka is volt annak, hogy eljöttem Olaszországból. Mindenekelőtt egy konzervatív nézeteket valló család elől futottam el. Nem tudom, mit hallottál a hagyományhű olasz famíliákról, de amit hallhattál, az mind igaz – kuncogott fel. – Amikor a családom elé álltam azzal, hogy balett-táncosnő és színésznő akarok lenni, kitették a szűrömet. Ahogyan azt bármely olasz család megtette volna a helyükben; a továbbiakban hallani sem akartak rólam. Ami őket illeti, igazuk volt, szégyent hoztam rájuk a falu ítélőszéke előtt. Néhány évvel ezelőtt érkeztem Párizsba – folytatta azután. – Mindössze pár szót tudtam franciául. Az egyedüli címet, amit ismertem, a nagybátyámtól kaptam titokban. Egy barátjáé volt, aki a segítségemre lehetett. Nem voltam könnyű helyzetben egy férfiak által uralt világban, ahol a nőknek hallgass a neve. Akkor járnak jól, ha megelégszenek a kényelemmel és jóléttel, amit a férfiak számukra nyújthatnak. Csak keveseknek sikerül a valóságra rácáfolva olyan figyelemre találniuk, amire mindig is vágytak, ami boldoggá teheti őket…

– Megértem az érzéseidet, legalábbis remélem – felelte Annette sietve, mintha valóban tudná, miről beszél Helena. – Habár pénzszűkében vagyunk, és ránk férne kicsivel nagyobb jólét, Marekkel szerencsénk van, mert itt lehetünk egymásnak. Neki a szerelmünk menekülés a nehéz munkája terhei elől, de a munkatársai is rosszul bánnak vele. Néha szüksége van rám, hogy erőt adjak neki a folytatáshoz. Nekem pedig biztonságos, boldog rév a szerelmünk. Menekülés a háztartás, no meg a teljes munkaidős állás gondjai elől, amelyek két éve a nyakamba szakadtak, noha nem kapok érte fizetést – nevette el magát.

– Olyan álmot festesz le előttem, amelyben valaha magam is osztoztam, jóllehet ma már nem az enyém – mondta Helena. – Nem panaszkodom arra, ahol ma tartok. Megtanultam, hogy a legjobbat hozzam ki bármely helyzetből. Az a tervem, hogy összegyűjtök annyi pénzt, amivel átköltözhetek az Egyesült Államokba, és végre elkezdhetem a pályát, amely után annyira sóvárgok. Jó, most mennem kell – zárta a vallomását –, de tényleg nagyon köszönöm, Annette, hogy megigazítottad a ruhámat. Néha a kis dolgok sokat jelentenek. Elégszer mondtam, és most újra mondom, használj ki engem! Biztos vagyok benne, egy és más javadra válhat a francia fővárosban szerzett tapasztalataimból. Most rohannom kell. Mindjárt felvesznek, és elvisznek a színházi próbára. – Azt már elhallgatta, hogy a „színház” valójában az orfeum. – Holnap lesz az új műsor bemutatója, és több tucat vendéget kapunk. A jövő héten beszélünk.

Annette párizsi szokás szerint arcon csókolta, és megköszönte az ajánlatot. Helena már indulóban volt, amikor Olivier felállt, és felé nyújtotta a karját, hogy vegye fel.

Helena felkapta.

– Nana – mondta a kölyök.

Helena csókot lehelt a homlokára.

– A jövő héten meglátogatlak, kicsim. Vigyázz maman-ra!

Letette, kiment és becsukta maga mögött az ajtót. Annette szíve hevesen vert. Ez a nő, aki az imént öntötte ki a lelkét, tele volt ellentmondásokkal. Egyfelől magányos és törékeny volt, másfelől mégsem siratta a sorsát, ehelyett minden helyzetet a maga javára fordított.

5.

Elérkezett az este, és vele együtt Marek. Vacsora közben Annette nem tudta megállni, hogy ne pletykáljon maga is. Egyfajta terápia volt ez Mareknek, amely átmenetileg megszabadította a munkahelyi gondoktól és a helyzetük ingatagsága miatti szorongástól. A felesége ezúttal Helenáról számolt be:

– Ma igazán közel éreztem magam hozzá. Fantasztikus nő!

– Ebben biztos vagyok. Szeretnék jelen lenni, amikor meglátogat – felelte a férje.

– Hagyd ezt abba, Marek! Komolyan beszélek.

– Én is komolyan beszélek – felelte a férje mosolyogva. – Jól van, megígérem, hogy nem viccelődöm, miközben hallgatlak.

– Rendkívül finom teremtés, aki sok nehézségen ment keresztül élete során, és bátor döntéseket hozott. Az egyik legeredetibb nő, akivel dolgom akadt, mindenképpen eredetibb azoknál, akik ruhapróbára járnak hozzám. Valójában az volt az álma, hogy balett-táncos legyen. Ez volt élete értelme. Azért táncol mégis a kabaréban, mert kénytelen volt Párizsba jönni… Mindeközben vastag lett a bőre. Egyszerűen csak kizárja, ami sértheti, és a rosszban is felfedezi a jót. Ezt fejtegette nekem.

Marek szánalmat érzett a nő iránt, akit nem ismert, de aki olyan szép volt, hogy nem tudta nem maga elé képzelni.

Annette mint mindig, most is olvasott az arcában.

– Kérlek, csak egy pillanatra feledkezz el a szépségéről, a testéről, a csodás alakjáról, és a történetébe gondolj bele. Ami megrendítő! Igaz, mi is menekültek vagyunk, de mi itt vagyunk egymásnak. Neki senkije sincs, és élvhajhász férfiak veszik körül.

– Egyetértek. De azt hiszem, amennyiben tényleg valóra akarja váltani az álmát, össze kell szednie magát, és tovább kell mennie. Ha itt ragad, nem lesz egyebe hamis csillogásnál és sok-sok pénznél.

– Ő is ugyanezt mondta. Hogy nem múlik el nap, amikor ne keresne lehetőséget a kitörésre. De bárhová fordul, amikor az emberek meghallják, mivel keresi a kenyerét, visszahúzzák, és a cél messzebb lesz, mint valaha. Végtére is csak egy kabarétáncosnő, aki felgerjeszti a férfiak érzéki vágyait.

– Én azt javasolnám neki, hogy próbáljon meg New Yorkba áthajózni. Szép számmal működnek ott színházak, így bővelkedik színházi karrierlehetőségekben.

– Furcsa, de ő is valami hasonlót mondott nekem arról, hogy ha elég ereje és pénze lesz, átmegy Amerikába, hogy ott csináljon karriert – jegyezte meg Annette elmerengve.

Váratlanul kintről az utcáról felhangzó rendőrsípszó hasított a levegőbe. Mindketten felugrottak az asztal mellől, és az ablakhoz siettek. Több tucat ember masírozott a keskeny utcában francia zászlókat lengetve. Háborúpárti nacionalisták voltak, akik a frontra kívánkoztak, hogy a németek ellen harcoljanak.

Talán a harcias sokaság látványa tette, de Annette előregörnyedt, és a hasát szorongatta.

– Azt hiszem, elkezdődött.

Marek olyan hirtelen fordult el az ablaktól, hogy felborította a kávéscsészéjét. Felesége akkora hidegvérrel, amilyen csak az asszonyok sajátja az igazság pillanatában, azt mondta:

– Marek, menj le a szomszédokhoz, Helena nincs otthon. Azt ígérték, feljönnek, ha szükség van rájuk.

Marek kirohant a lakásból, és bekopogott Dubois-ék ajtaján, ők voltak a közeli pékség tulajdonosai. A férj, Aubert, felébresztette a nejét, Monique-ot, aki nyomban felserkent, és már indult is az emeletre, hogy vigyázzon Olivier-re. Időközben Marek is visszatért, és tette, amire Annette utasította:

– Fuss el a bábához, aki a virágáruson túli épületben lakik. Nemrég mutattam, hol.

Marek elszaladt. Még csoda, hogy nem törte nyakát a lépcsőn, olyan fejvesztetten rohant. Izzadva, lihegve ért madame Gomez ajtaja elé. A portugál származású francia asszonyság tapasztalt bába hírében állt. Nekik sem idejük, sem pénzük nem volt kórházra. Fél óra múlva megjelent bábatáskáját szorongatva. Madame Dubois-t hazaküldték.

– Ha szükség lenne rám, állok szolgálatukra – mondta még távozóban.

Alig egy órával a bába érkezését követően Annette világra hozta második fiát, Laurent-t. A finom vonású újszülött fejét fekete haj nőtte be.

Marek az ágy szélén ült. Laurent-t az anyja hasára fektették, és madame Gomez elvágta a köldökzsinórt. Sok boldogságot kívánt a házaspárnak. Áldás volt neki, hogy világra segíthette Laurent-t, annál is inkább, mert fiú, mondta.

– Remélem, hogy jó világban nő fel – tette hozzá.

Olivier végigaludta az egész szülést, és csak reggel ébredt fel az ismeretlen eredetű sírásra. Átrohant a nappaliba, ahol szoptató anyját találta. Erre Annette-et utánozva felült a vele szomszédos székre. Marek az érzelmi megterheléstől és a kialvatlanságtól kimerülve felkiáltott:

– Én is csatlakozhatok?

Karjába kapta Olivier-t, úgy magyarázta neki, hogy maman fáradt, mert most szülte meg az öcsikéjét. No már most, a kicsikének táplálékra van szüksége, hogy növekedjen. Csakis az anyatej teheti őt naggyá és erőssé, hogy majd együtt játszhassanak.

– Menjünk le Helenához, lepjük meg, és üdvözöljük – javasolta.

Olivier az új családtagról tökéletesen elfeledkezve odaszaladt az ajtóhoz. Marek a karjába vette, úgy mentek le a lépcsőn, majd könnyedén megkocogtatták Helena ajtaját, amely a következő pillanatban résnyire nyílt. Még mielőtt egy szót szólhattak volna, Olivier a földre ugrott, és berontott. Marek zavarba jött, mert Helena csak egy áttetsző pongyolát viselt.

– Én… én… őszintén sajnálom – dadogta Marek, és tapintatosan elfordult. – Csak azt jöttünk hírül adni, hogy Annette-nek fia született.

Helena megölelte és megcsókolta.

– Ne legyél szégyenlős! Minden áldott este több tucat férfi előtt vetkezem le, akik nem olyan tisztelettudóak, mint te.

Olivier, aki eddig is épp elég zavart okozott, most addig rángatta Helena pongyoláját, míg le nem csúszott egészen a derekáig. Marek magához húzta, és karjába vette a fiát, majd félig tréfából újra elnézést kért.

– Kérlek, ne haragudj!

Helena érezte, amint a férfi tekintete végigpásztázza a testét, de bóknak vette. Annyira különbözött az orfeumi tolakodó és mohó férfifigyelemtől. Mareket mindig is kivételes lénynek tekintette, akire mindenkor számíthat a felesége, jó apa, és lelkiismeretesen elvégzi a ház körüli teendőket. Nem volt kiemelkedően előnyös külsejű, Helena mégis sokra tartotta. Most magára húzta a pongyoláját, és megsimogatta a férfi orcáját:

– Nem történt semmi. Egy perc, és felmegyek, meglátogatom Annette-et.

– Akkor várunk – motyogta Marek zavart mosollyal.

Olivier kinyújtotta kezét a kedves néni felé. Meleg ölelés volt a jutalma.

6.

A szülés utáni első hét tele volt fénnyel. A tavasz első hete is volt ez, amikor Párizsban a fák ismét lombkoronát kaptak, és a közterek virágoktól tarkállottak.

Annette-et és Mareket elfoglalta az új családtag ellátása. Küldtek egy táviratot Londonba Annette unokanővérének, hírül adva az örvendetes eseményt. Előbb Olga is Franciaországba menekült a szeretteivel, de aztán továbbmentek Angliába. Anyagi helyzetük jó volt, lévén Olga férje sikeres gyémántkereskedő. Hazájuk elhagyása előtt is tetemes összeget takaríthattak meg így.

Laurent érkezésével Helena közelebb került Annette-hez és Marekhez. Segítségére volt Annette-nek, aki néhány nappal a szülés után folytatta varrónői ténykedését. Mivel a délelőttjei szabadok voltak, Helena átvette Olivier-t Annette-től, hogy Laurent-nal foglalkozhasson. Mikor sikerült elszabadulnia néhány órára, Marek is hazajött a munkából, hogy a családjával legyen. Ilyenkor visszavette Olivier-t Helenától, és hazavitte. Később aztán visszament még a nyomdába.

Pontosan két héttel Laurent születése után, egy hétfői napon, szokás szerint hazatért. Kezében egy füzetecskével átkelt az úttesten, és halkan bekopogtatott Helenához. Szomszédasszonya könnyekkel a szemében nyitott ajtót.

– Mi történt? Csak nem Olivier-vel van baj? – kérdezte Marek némiképpen megijedve.

– Nem, vele nincsen semmi baj, ne aggódj. Reggel, amikor felmentem Annette-hez, a gyerek még aludt, ezért otthagytam, nem akartam felébreszteni.

– De hát mi bajod? Miért sírsz?

– A volt udvarlóm belépett a milíciába. Felkereste a szüleimet, és megfenyegette őket, hogy ha nem térek vissza, hogy Olaszországot szolgáljam, hazaárulónak nyilvánítják az egész családot, és megbüntethetik őket miattam… Mindez azonban csak eszköz, hogy magához kényszerítsen. Teljesen megbolondult… Megrágalmazta a szüleimet a népek előtt, hogy ellenségei a rezsimnek. Erre ők mindenüket odahagyva egy szomszéd faluba menekültek az unokatestvéremékhez. Mostanra rendbe jöttek, de ki tudja, mi történhet még velük… Egy múló pillanatra azt hittem, az egész az én hibám.

Marek letette a füzetecskét a komódra, és magához ölelte, míg ő tovább sírdogált a vállán. Helena borzasztó helyzetébe belegondolva az is átvillant a fején, hogy nekik is ideje lenne elmenekülniük Annette-tel. Ugyanakkor nem tudott nem tudomást venni Helena testi közelségéről, haja illatáról, ami mélyen felkavarta.

Helena hüppögve a vállára hajtotta a fejét, ő pedig vigasztalásul a haját simogatta.

– Megbújnak majd, és belekerül egy időbe, amíg a milícia rájuk talál. Pillanatnyilag a karhatalom a nagyvárosokra fókuszál, a falvakig még nem jutottak el. De még ha ez el is következik, továbbra is szükségük lesz azokra, akik ellátják őket élelemmel, és a földet művelik… – Marek még a mondat közepén tartott, amikor Helena a száját az övére tapasztotta. Néhány ujjnyival magasabb volt nála, le kellett hát hajolnia a csókhoz. Szenvedélyes csók volt ez, szinte levegőt venni is elfelejtettek közben. Mareket ismeretlen világba ragadta, soha nem tapasztalt érzések közé, egy megvalósult álomba. Számtalanszor fantáziált már erről a pillanatról, ami most, ebben a válságos helyzetben, hirtelen valóra is vált… igen, gyakran álmodott már Helenáról, ma azonban igazából a karjában tarthatta. Megragadta, felemelte, a nő pedig a dereka köré kulcsolta a két lábát.

Egy szempillantás alatt lekerült róluk minden ruhájuk, úgy tapadtak egymásra. Helena a falnak vetette a hátát, miközben Marek szenvedélyesen végigcsókolta a testét. Helena nem tiltakozott, és Marek sem állt le, így hamarosan egy testté lettek.

Minden olyan gyorsan történt. Mintha a vágy régóta forrt volna már bennük, és egyszer csak előtört volna.

Egymásra néztek.

– Marek, annyira sajnálom. Nem tudom, miért pont most kellett ennek megtörténnie.

– Tudod, nemcsak veled történt, hanem mindkettőnkkel. Régóta álmodozom rólad, de mindezt eltemettem a szívem mélyére, mert lehetetlennek éreztem, amire soha nem kerülhet sor. És látod, most mégis megesett velünk… Mintha csak a gondolataim ereje hívta volna életre.

– Marek, a legjobb barátaim vagytok, egyedül ti bántok velem tisztelettel. Annette-nek soha nem okozhatunk fájdalmat azzal, ami itt történt. Furdal a lelkiismeret, nem ezt érdemelte. Már majdnem családtagnak számítottam a családotokban, és most borzasztóan érzem magam, megszakad a szívem…

– Helena, nem szabad elmondanunk neki! Magam sem hiszem el ugyan, amit mondok, de amiről nem tudunk, az nem is fáj. A félelem és a fájdalom a mi büntetésünk lesz. Fontos, hogy tudd, nemcsak azért gondoltam rád folyton, mert gyönyörű nő vagy, de a sorsod is annyira hasonlít a miénkhez… A példaképünkké lettél. Minden tettedet értem, ráadásul mindezt egyedül vitted véghez. Ami nagy bátorságra vall.

Helena hevesen megcsókolta.

– Haza kell mennem Annette-hez. Vár rám.

Helena felöltözött, és segített Mareknek, hogy rendbe szedje magát, és ne látsszon rajta, mi történt alig néhány perce. Újra megcsókolta, majd azt mondta:

– Bízzuk az időre, az minden sebet begyógyít a maga bölcsességében. Nem bánom, ami történt, annyira kívántalak… Hagyd meg nekem ezt a pillanatot, amikor egymáséi lettünk, sosem fogom elfelejteni!

Marek magához vette a füzetecskét, és lóhalálában felfutott a negyedik emeletre. Belépve Olivier rácsimpaszkodott, és megpróbálta kicsavarni kezéből a füzetet.

– Ne haragudj, édesem, de ez a munkához kell. Este hozok neked másik képet – szabadkozott.

Annette egy karosszékben ült, szinte ragyogott, kicsinyével a mellén. Marek érezte, hogy meglódul az érverése. Orcája kipirult, ahogy eszébe jutott Helena bőrének illata; az arcát seprő haja; szobrász vésőjére kívánkozó idomai, amint fölébe hajolt. Úgy belegabalyodott a gondolataiba, hogy csupán Annette hangja hozta vissza a valóságba:

– Mi a baj, szerelmem?

A hazahozott füzetecskéhez menekült, hogy időt nyerjen, és visszanyerje az önuralmát. A felesége kezébe adta.

– Mi ez? – kérdezte az asszony kis mosollyal, mert valami jóra számított. Belelapozva azonban nyomban szembetalálta magát a Honvédelmi Minisztérium főcímével: Felhívás általános mozgósításra.

Halkan felkiáltott, majd azt zihálta:

– Nem, ez nem lehet igaz! Vagy mégis?

– Igen, az, a kormány sajtóosztályától kaptuk. Amíg nyomtattuk, végig a sarkamban voltak. Most is ott vannak a nyomdában, őrködnek az anyag felett, nehogy egyetlen példány is illetéktelen kezekbe kerüljön. Ezt a kefelevonatot is úgy csempésztem ki.

– Téged is besoroznak? – kérdezte Annette ijedten.

– Nem, drágám, én nem vonulok be. Szerencsémre ebben a stádiumban csak katonai szolgálatot már teljesített franciákat hívnak be. Mindenki más olyan szerepet tölt majd be, amilyet a kormány kijelöl számára. Onnan tudom, hogy már elolvastam a teljes szöveget.

– Mit jelent ez az egész?

– Nem tudom. Még nincs háború, de az előszele már ideért. Remélem, a franciák okosabbak lesznek, körültekintőbb védelmi paktumokat kötnek a szomszédaikkal, és nem válnak ennek a szörnyetegnek a céltáblájává.

Annette-nek eleredt a könnye. Noha Párizsban ült a karosszékében, tovább kísértették a múlt emlékei – a lengyel haza és családja képei, meg amiken keresztülmentek. Észre se vette, hogy félelmében olyan görcsösen szorítja a csecsemőt, hogy az sírni kezdett. Marek odalépett hozzá, a haját simogatta, és megfogta a kezét, amíg meg nem nyugodott.

– Mihez kezdünk most? Nem szeretném, ha megismétlődne, ami a családommal történt.

– Újra csak azt mondhatom, hogy nem tudom. Várjuk meg, mit jelentenek be, hogy tudjuk, hányadán állunk. Egy füst alatt elkezdhetjük azért tervezni a menekülésünket. Ezúttal szervezettebben, mert több időnk van, hogy rendezzük a sorainkat. És rendezzük is. – Miközben ezt mondta, nem tudott nem gondolni Helenára és arra, ami röviddel azelőtt megesett kettejük között.

– Nem tudom, mennyire leszek képes összeszedni magam, hogy megbirkózzam a dologgal… bármikor összeeshetek. A múltkor te mentettél meg, hogy be ne dobjam a törülközőt az indulásunk előtti napon… Emlékszel, milyen állapotban találtál aznap, amikor elhagytuk Lengyelországot? – sorolta az emlékeit Annette. – Valami útonállófélék szegődtek a nyomodba, amikor hazafelé indultál a munkából. Mire hazaértél, kékre-zöldre vertek, és csupa vér voltál. A szomszédok semmit nem segítettek, a hozzátartozóink pedig távol laktak tőlünk… Elájultam, és csak azután tértem magamhoz, miután pofozgatni kezdtél és fellocsoltál… Rám kiáltottál: „Szedd össze magad! Nem maradhatunk itt, erősnek kell lenned. Csak úgy élhetjük ezt túl, ha összetartunk…” – Annette az emlékeibe merült. – Nem is tudom, mi lenne velem nélküled!

– De itt vagyok melletted – próbálta lecsillapítani Marek. – Nem hagylak itt. A helyzet függvényében döntünk majd, és megmenekül a családunk. Kitaláljuk a módját, nem hagyjuk, hogy bármelyikünket egy ujjal is bántsanak. Egyelőre azonban ne foglalkozzunk ezzel. Tálaljuk fel a vacsorát. Vissza kell még mennem dolgozni, hosszú éjszaka áll előttem.

Vacsora után Marek lefektette Oliviert-t, aztán a nappaliba visszatérve megölelte Annette-et.

– Meg kell ígérned nekem, hogy erős leszel! Holnap eltervezzük, hogyan tovább. – Megcsókolta a feleségét, és dolgára ment. A lépcsőn lefelé menet megállt Helena ajtaja előtt, még mielőtt eszébe jutott volna, hogy nincs otthon ebben az időben; pucéran táncol az orfeum közönsége előtt. Zaklatott lélekkel folytatta útját a nyomdába, hogy kinyomtassa a háborús mozgósítást.

7.

Éjnek éjjelén tért haza. Csöndesen nyitott be az ajtón. Szomorkás mosollyal vette szemügyre alvó szeretteit, aztán levetkezett, és bemászott az ágyba a felesége mellé, hogy átölelje.

– Lassan a testtel, még felébreszted őket – mormolta Annette félálomban.

Marek belecsókolt a nyakába, majd míg átölelte, egy pillanatra elnyomta az álom.

– Csókolj csak, csókolj! – kérlelte Annette. – Nem maradt egyebünk ezenkívül. – Marek megint megcsókolta. Igazán szerette, de az iménti szeretkezés Helenával teljesen összezavarta. Ez a nő töltötte most be a tudatát.

Összeölelkeztek. Megcsókolta Annette nyakát, mire az egész testében megreszketett. Mikor a mellét kezdte csókolni, a bimbón megjelentek az anyatej cseppjei.

– Ne edd meg a fiad ételét! – nevetett fel Annette.

– Miért, nem érdemlem meg? Én is benne voltam a kitermelésében – tréfált Marek.

Olivier rájuk nyitotta az ajtót, és beszökellt a hálóba, nem törődve azzal, ami a szeme elé tárult. Szüleit készületlenül érte a roham, mégis nevettek, hogy bemászott kettejük közé az ágyba, s úgy elfészkelődött, mint egy kis oroszlánkölyök.

Másnap Marek tizenegy körül arra ébredt, hogy Annette a nappaliban ruhát próbál egy elegáns hölggyel. Természetesen a háborút tárgyalták ki. A hölgy úgy vélte, hogy semmi rossz nem fog történni, mindez csak szóbeszéd, és hamarosan elcsitulnak a felajzott kedélyek.

Olivier nem volt sehol. Marek feltételezte, hogy Helena vihette el. Örült, hogy nem ütköztek egymásba. Nem tudta, hogyan viselkedett volna a jelenlétében.

Letelepedett egy székre Olivier kicsiny szobájában, és megpróbálta rendezni a gondolatait, mit kellene tenniük, amennyiben tényleg történik valami. Számítgatta, mennyi lehet a megtakarításuk. Annette-nek sikerült tetemesen megnövelnie a bevételüket az elmúlt évben. Női megrendelői sűrűn felkeresték, leginkább a pletykával eltöltött órák vonzották őket hozzá. Mindez nem kevés pénzt hozott a családi kasszába. Nyugatra vagy délre menekülhetnének, aztán onnan tovább Angliába Olgához, Annette unokanővéréhez. Ő bizonyára segítene nekik az újrakezdésben.