© Gál. B. Betti, 2025

© Eleven Kiadó, 2025

Minden jog fenntartva!

A borítót tervezte: Müller Peti

mullerpeti.hu

Szerkesztő: Bucsy Péter

Korrektúra: Valentin Kristóf

Kiadja az Eleven Kiadó Kft.

Budapest, 2025

Felelős kiadó: Libor Erzsébet és Bucsy Péter

Elérhetőség: info@elevenkiado.hu

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-615-6742-15-5

1.

Hajnali négykor a telefonomon beállított ébresztő fülsiketítő hangjára ébredtem. Még két óra, és megkezdem az első napom az új munkahelyemen. A tükör előtt állva gyakoroltam néhány mondatot, amivel nyitni szerettem volna. Mindegyik furcsának és mesterkéltnek hatott, de jobbat nem tudtam kitalálni. Vettem egy hideg zuhanyt, mivel kezdtem érezni magamon a közelgő összeomlás első jeleit. Reméltem, hogy ettől majd egy kicsit megnyugszom. Mégiscsak a városi rádióban fogom szórakoztatni a hallgatókat, ráadásul főműsoridőben.

Hát ez nem jött össze. Egyre idegesebb lettem. Mit keresek én egyáltalán a rádióban? Miért pont engem akarnak? Ilyen és ehhez hasonló kérdések százai cikáztak a fejemben már négy napja. Ugyanis akkor kaptam, helyesebben akkor olvastam el Sandra sorsfordító e-mailjét. Először azt hittem, ez is csak egyike lesz azoknak az üzeneteknek, amikkel a blogom olvasói szokták megtölteni a postafiókom. A „rajongóim” általában a szerencsétlen vagy épp a férfitaszító jelzőkkel illettek, hogy csak néhányat említsek az enyhébbek közül. Éppen ezért sohasem kapkodtam a leveleik elolvasásával.

Csak nemrég kezdtem el írni, Via barátnőm unszolására. Először féltem belevágni, mert azt hittem, senkit sem fog érdekelni, mi történt velem egy-egy elbaltázott randevún. És a reakcióktól is tartottam. De aztán az a fergeteges ötletünk támadt, hogy álnéven írjam meg a történeteimet. Így lettem én a randiBAJnok.

Mindig is a szerelmet kerestem. Sosem volt egyéjszakás kalandom. Igaz, kapcsolatom sem. Viszont tartottam magam egy ötrandis szabályhoz, amit még egyszer sem szegtem meg. Az első és második találkozáskor legfeljebb egy puszit engedtem az arcomra. Csak a harmadik randin jöhetett a csók, az ötödiktől kezdve pedig minden más is. Néha már az első után feladtam, de legtöbbször eljutottunk a bűvös ötösig, amit viszont szinte sosem követett folytatás. Ez persze nem azt jelenti, hogy mindenki, akivel eljutottam a vízválasztó ötösig az ágyamban kötött ki. Csak ennyi időre volt szükségem ahhoz, hogy elhiggyem, valóban érdeklődnek irántam, komolyan szeretnének megismerni és tényleg szívesen töltik velem az idejüket. Persze mindig történt valami, ami végül vagy engem, vagy az udvarlómat döbbentette rá, hogy nem illünk egymáshoz. Így a találkozások hamar véget értek.

A barátnőim nagyon furcsának tartották, hogy még egy csók sem csattanhat el az első két randin. Azt fogják gondolni, hogy apáca vagy – ugrattak mindig. De én hajthatatlan voltam. Talán még hittem kicsit a mesékben, amikor felállítottam magamnak az ötösszabályt. Később pedig már nem akartam beismerni, hogy ebben a rohanó világban, ahol egy néhány perces videót is alig néz valaki végig, talán túlzás a harmadik randiig bujkálni egy csók elől.

De azért én még mindig úgy gondoltam, hogy aki komolyan érdeklődik irántam, az képes várni. Hiszen nem évekről van szó, csak két találkozóról. És különben is, ha nekem ennyi időre van szükségem, miért kellene engednem belőle?

Mivel már betöltöttem a huszonötöt, és még mindig nem volt párom, egyre elkeseredettebb lettem. A létező összes online társkeresőre beregisztráltam, remélve, hogy mielőbb megtalálom a nagy Ő-t. Az első néhány félresikerült randi után javasolta Via, hogy meséljem el a tapasztalataimat másoknak is. Voltak találkozók, amik az elmúlt hónapok távlatából már viccesnek tűntek, de nem egy olyan eset is akadt, amikor eléggé megrémültem.

A blogom a második bejegyzésemmel vált felkapottá. Ebben írtam a paintballos randimról. Sosem szerettem az erőszak semmilyen formáját, így a lövöldözés – még ha csak festékpatronnal is – nálam elérte, sőt át is lépte az ingerküszöböt. A partnerem a baráti társaságával jelent meg, mint utóbb kiderült, az egyikük hiányzott, így pont kapóra jöttem. Mivel nem ismertük egymást, nem tudhatta, mennyire béna leszek. Egy csapatba kerültünk, de a végén hatalmas kínok közepette kijelentette, még az ellenségének sem kívánja, hogy velem kerüljön össze. A sors furcsa fintora, hogy vele ellentétben az olvasóimnak ez a randim tetszett a legjobban. Néhány napig mindenki rólam és a félresikerült találkozómról beszélt a városban. Meg arról, hogy kórházba juttattam a partneremet, mert véletlenül ott találtam el, ahol a férfiaknak a legjobban fáj.

Bár senki nem tudta pontosan, kiről van szó, én napokig ki sem mertem lépni a lakásomból. Szánalmasnak éreztem magam. Ráadásul rengetegen írtak üzenetet a weboldalamra, amikben mindenféle idióta jelzővel illettek. Reddit-posztok tömkelege született, mindenki rajtam, vagyis a randiBAJnokos lányon gúnyolódott. Nagyon megviselt ez az időszak.

Csak a két legjobb barátnőm tudta, hogy a randiBAJnok én vagyok. De nekem már ez is kettővel több volt, mint szerettem volna. Persze megígérték, hogy senkinek sem fogják elmondani. Nem is tették, sőt biztattak, hogy folytassam. Beletelt pár hétbe, mire leülepedtek bennem a dolgok. Onnantól kezdve óvatosabb is lettem. Igaz, a különböző alkalmazásokba korábban sem töltöttem fel képeket magamról, nehogy az oldalamhoz társítsák az arcom. De ezután már a blogbejegyzéseimre is jobban odafigyeltem. Néhány részletet mindig módosítottam a történeteimben. Nem akartam, hogy esetleg magukra ismerjenek a partnereim, ha eléjük kerül egy beszámolóm. Ezért sem írtam le soha a találkozók helyét, sőt a biztonság kedvéért még a férfiak életkorát és nevét is megváltoztattam.

Rosszul éltem meg az első pofont az internet népétől. Ezért sem szerettem volna, hogy a bejegyzéseim esetleg másokat is megbántsanak. De tény, hogy rengeteg érdekes helyzetben volt részem a randijaim során. Úgyhogy folytattam. Megtanultam a helyén kezelni a névtelen, rosszindulatú hozzászólásokat, üzeneteket. Nem volt egyszerű, de be kellett látnom, hogy rengeteg ember csak azzal tudja kiélni a frusztrációját, ha arctalanul piszkál másokat. Ezt pedig nem én fogom megváltoztatni. Mindezek mellett azért egyre többen tűntek fel olyanok is, akik bátorítani kezdtek, még ha nem is tudták, ki vagyok valójában. Drukkoltak, hogy sikerüljön végre megtalálnom azt a valakit, aki átlépi velem az ötrandis határvonalat, és nem futamodik meg a hatodik találkozótól sem.

A rengeteg e-mail között, amit nap mint nap kaptam, Sandra üzenete szinte eltűnt. Több mint egy héttel az érkezése után vettem csak észre. Amikor megláttam, hogy a városi rádiónál dolgozik, kis híján ki is töröltem olvasatlanul. Azt hittem, interjút akar velem készíteni a félresikerült randijaimról. Megfogadtam, hogy ezekről sosem beszélek, nem fogom felfedni magam. Viszont nagyon kíváncsi voltam rá, mit akarhat, ezért megnyitottam az üzenetét.

Legnagyobb megdöbbenésemre semmi ilyesmiről nem írt. Sandra mint főszerkesztő szeretett volna velem néhány szót váltani. És már a levele elején jelezte, hogy nem interjúról van szó. Elküldte a számát, és kérte, hogy hívjam fel, mert fontos.

Miután bepötyögtem a telefonomba, majd félórán keresztül csak néztem a kijelzőt a kezemben. El sem tudtam képzelni, mit akarhat tőlem ez a nő. Aztán mielőtt még rányomtam volna a hívás gombra, gondoltam, biztos, ami biztos, kikapcsolom a hívószámkijelzést. Mert ha kiderül, hogy mégiscsak interjút szeretne velem, így legalább nem tudja meg egyből, ki is vagyok valójában.

– Halló, tessék – szólalt meg két csengés után egy iszonyúan magas, szinte már sipákoló női hang a vonal túlvégén.

Na, most mit mondjak? A saját nevemen nem mutatkozhatok be. Miért nem gondoltam erre korábban? Éreztem, hogy egyre jobban izzad a tenyerem, már majdnem kicsúszott belőle a telefon.

– Halló! Van ott valaki?

– Halló! – szólaltam meg végül. – A randiBAJnok blog írója vagyok.

– Jaj, de jó, hogy felhívott! Már nagyon vártam – az örömtől, hogy velem beszél, a hangja mintha legalább még egy oktávval magasabbra emelkedett volna. A dobhártyám érdekében egy kicsit távolabb tartottam a telefont a fülemtől.

– Mikor tudunk találkozni? – tért egyből a lényegre, mindenféle kertelés nélkül.

– Ezt meg hogy érti? – hebegtem.

Azt sem tudtam még, hogy mit akar, de már egyből a személyes találkozóval jött. Ez egyáltalán nem volt jó jel. Majd mint aki meghallotta a gondolataimat, gyorsan kijavította magát.

– Ó, persze! Elfelejtettem felvázolni a terveimet – kuncogta. – Szeretnék felajánlani önnek egy állást a rádióban.

– Tessééék? A rádióban? – kérdeztem vissza, mert azt hittem nem jól hallok.

– Igen. Átszervezések vannak nálunk, és új reggeli műsort szeretnénk indítani – mondta mindezt úgy, mintha a világ legtermészetesebb dolga lenne.

– Ühüm… – a szívem egyre hevesebben vert. Ugye nem azt akarja, hogy ország-világ előtt felfedjem magam?

– Természetesen senkinek sem kell megtudnia, hogy ön a randiBAJnok.

Ez a nő tényleg gondolatolvasó. Ijesztő – jegyeztem meg magamban.

– Köszönöm – sóhajtottam megkönnyebbülten. Mintha mázsás súlyok gördültek volna le a vállamról. Talán mert biztosított a diszkréciójáról, vagy csak a naivitásom miatt, de kezdtem megbízni Sandrában.

– Pontosan miről van szó? – érdeklődtem.

– Egyszerűbb lenne ezt személyesen megbeszélni.

– Köszönöm az ajánlatot, de ha csak annyit árul el, hogy ön szerkesztő egy rádiónál, nem fogok belemenni a személyes találkozóba. – A nyomulásával máris sikerült letarolnia a bizalmam. Mielőtt bármit reagálhatott volna, folytattam. – Nézze, én nem fogom felfedni magam, mert nyugodt életet szeretnék. Azt hiszem, ön is látta, hogy a blogom mekkora népszerűségnek örvend. Nem akarok magam körül még nagyobb felhajtást – fejeztem be az utolsó néhány szóval egy kicsit nyomatékosítva a mondandóm, hogy biztosan megértse.

– Rendben. Szép napot!

A telefon elsüketült. Meg sem várta, hogy én is elköszönjek tőle, már bontotta is a vonalat. Soha nem gondoltam arra, hogy a tévében vagy a rádióban dolgozzak, de most, mikor felcsillant rá az esély, már nagyon bántam, hogy nem jött össze. Pedig milyen jó lett volna.

Még szinte fel sem ocsúdtam az önsajnálatból, máris egy értesítés villant fel a telefonomon, jelezve, hogy újabb üzenetem érkezett Sandrától. Megnyitottam az e-mailt, amihez egy aláírt dokumentumot mellékelt. A belső énem ujjongott, amikor megláttam, hogy Sandra egy titoktartási nyilatkozatot küldött, ezzel is biztosítva engem arról, hogy nem áll szándékában felfedni a randiBAJnok kilétét.

Innentől kezdve felgyorsultak az események. Még aznap délután találkoztunk. Első pillanattól kezdve nagyon szimpatikus volt, a maga körülbelül százötven centijével és lehengerlő stílusával. Kicsi a bors, de erős – szokták mondani, és ez rá teljes mértékben igaz volt. Mindent, de tényleg mindent megbeszéltünk. Felvázolta a rádió működését, és ismertette velem a műsor szerkezetét. Természetesen a fizetés is szóba került. Pedig nem tudtam, hogyan is kellene rákérdeznem, mivel fogalmam sem volt, mennyit keresnek a rádiós műsorvezetők. Hiába próbáltam utánanézni az interneten, nem találtam semmit. Szerencsére kérdés nélkül is elmondta, hogy mennyi lesz a kezdő fizetésem, és milyen juttatásokat fogok kapni. Mikor meghallottam az összeget, alig bírtam türtőztetni magam. Álmomban sem gondoltam volna, hogy egyhavi fizetésem ezentúl annyi lesz, amennyit eddig háromhavi grafikus munkával kerestem. A délután végére úgy éreztem, mintha már hosszú hónapok óta ismerném Sandrát és a rádiót is. Mielőtt elköszöntünk egymástól, még megbeszéltük, hogy négy nap múlva kezdhetek, és reggel fél hatkor fog várni az irodájában, hogy átadja a belépőkártyámat és körbevezessen a rádióban.

2.

Még a magas sarkúm kopogását is hallani lehetett, miközben a rádió épülete felé tartottam a hajnali csendben. Szokatlan volt ilyen korán sétálgatni az utcán. De tetszett.

Húsz perc. Ennyi időbe telt, amíg a hatalmas toronyházhoz értem. Lágy tavaszi szellő simogatta az arcom, mikor az üvegajtó előtt még megálltam egy pillanatra. Mély levegőt vettem, szinte éreztem, ahogy felfrissül tőle az egész testem. Itt a nagy lehetőség – gondoltam, majd erőt vettem magamon, és a forgóajtón keresztül beléptem az épületbe.

Eddig, ha csak tehettem, elkerültem ezt a városrészt, mert mindig is túl modernnek, túl szürkének éreztem. Erre most tessék. Ott álltam az üzleti negyed kellős közepén. Ha minden jól megy, akkor még hosszú évekig ide fogok járni nap mint nap.

A hatalmas előcsarnokban egy még hatalmasabb információs táblán próbáltam megkeresni, hogy melyik lifttel és hányadik emeletre kellene mennem. Biztos voltam benne, hogy Sandra ezt is milliószor elmondta, de valahogy teljesen elsiklottam felette, és már fogalmam sem volt arról, hol lehet a rádió. Látva a tanácstalanságomat, a recepciósnak megesett rajtam a szíve, és segített megtalálni a helyes irányt.

Mielőtt beszálltam a liftbe, még összekapartam az aprót a táskám aljáról. Reménykedtem benne, hogy elég lesz egy lattéra a recepció mellől hívogató automatából. Szerencsére sikerrel jártam, így a liftbe már a kezemben szorongatott papírpohárral léptem be. Megnyomtam a huszonegyes gombot, és vártam, hogy becsukódjon az ajtó. Épp megigazítottam a felsőmet, amikor egy hatalmas csattanással valaki szó szerint bevetődött mellém.

A mellkasomat forróság öntötte el. Oda se kellett néznem, hogy tudjam: ez bizony a kávém volt. A halványsárga ingemet egy óriási barna paca változtatta igazán egyedivé.

Mély levegő… Egy, kettő, három… Hosszan kifúj – mantráztam magamban, hogy el ne uralkodjon rajtam a pánik. A férfival, aki beesett mellém, csak ezután kezdtem el foglalkozni. Túlzottan nem törte magát, hogy bocsánatot kérjen, úgyhogy én sem vettem elő a legtündéribb formámat. Csak figyeltem, ahogy a szanaszét szóródott papírjait próbálja összeszedni. Majd hirtelen átfutott az agyamon, hogy talán neki is ez az első napja. Úgyhogy végül segítettem.

Miután az iratok visszakerültek a mappájába, mindketten felegyenesedtünk. Széles válla, gesztenyebarna szeme és világos, szinte már szőke haja volt. Majd egy fejjel lehetett magasabb nálam. Méregettük egymást néhány másodpercig, aztán megtörtem a csendet, mielőtt még túl kínossá vált volna.

– Jess vagyok – nyújtottam felé a szabad kezemet. A másikban még mindig a poharat szorongattam.

– Nagyon sajnálom – mutatott a kávémra, majd a tekintete az ingemre tévedt, és néhány hosszú másodpercig ott is maradt.

– Semmi gond. Majd megoldom – hadartam gyorsan, mert zavaromban azt sem tudtam, merre nézzek. Szerencsére hamar megállt a lift a huszonegyediken.

– Itt szállok ki – adtam a tudtára, és már mentem is.

Az emeleten még félhomály volt, csak páran lehettek bent a rádióban. De mivel a recepciós útba igazított, tudtam, merre keressem Sandra irodáját. Néhány kopogás után meg is hallottam a már ismerőssé vált magas hangját.

– Gyere be!

Végigsimítottam a hajamon, és lassan benyitottam. Sandra az íróasztala mögött ült.

– Jól indult a napod – bökött a kávéfoltom felé.

– Igen – helyeseltem zavaromban. – Nem is én lennék, ha nem történne velem valami, rögtön az első napomon.

Legyintett, mintha az ilyen balesetek mindennaposak lennének, és a szekrényéből előkotort nekem egy fehér pólót.

– Tessék – nyújtotta át. – Kicsit nagy lesz, de most úgy is az oversize a divat.

Mosolyogva vettem át a ruhadarabot, aztán leültem a székre vele szemben.

– Felkészültél?

– Fel lehet? – próbáltam elviccelni a dolgot. Rettenetesen izgultam. Soha még csak rádió közelében sem voltam, most pedig egy élő műsor házigazdája leszek.

– Timi is nemsokára itt lesz, majd bemutatlak titeket egymásnak – jegyezte meg csak úgy mellékesen, miközben az asztalán lévő papírok között kotorászott. – Ez itt a műsormenet. Van egy kis iroda a sarokban, az lesz a tiétek Timivel. Kezdés előtt negyedórával megyek érted, addig olvasgathatod – meglobogtatta a papírlapokat, és elfordult a számítógépe felé, jelezve, hogy kifáradhatok az ajtón.

Megkerestem az irodánkat, ahol gyorsan át is vettem a felsőm. Csak egy kis szobát kaptunk, de minden megvolt benne, amire szükség lehet. Ám a legjobban az iroda melletti konyha tetszett, ahol egy hatalmas kávéfőző várt rám. Szerencse, hogy elhoztam a kedvenc bögrémet – mosolyogtam néhány perc múlva, miközben arra vártam, hogy megteljen egy dupla kávéval.

Átfutottam a műsormenetet, ami nagyon le volt egyszerűsítve. Csak a szünetek utáni kezdéseknél volt meghatározva, hogy Timinek vagy nekem kell felvezetni a következő témát. A nevünk mellett mindössze egy nagyjábóli időtartam volt feltüntetve, ami azt mutatta, hány percünk lesz egy-egy beszélgetésre. Úgy tűnik, teljesen ránk lesz hagyva a műsor dinamikája.

Reméltem, hogy Timivel hamar egymásra tudunk majd hangolódni. Csupa jót hallottam róla. Vicces, segítőkész, és könnyű vele együtt dolgozni. A húszas évei végén vagy harmincas évei elején járó, erős, független nőként gondoltam rá, akitől majd rengeteget tanulhatok. Aki tudja, hogy mikor mit kell mondani ahhoz, hogy egy téma minél izgalmasabb legyen, és minél több hallgató minket válasszon.

– Kicsit előbb jöttem, de még meg szeretném mutatni neked, mit hol találsz – lépett mellém mosolyogva Sandra. Rajta kívül senki sem bukkant még fel.

– Oké – vágtam rá gyorsan, miközben elöblítettem a bögrémet, és már mentem is utána, hogy megtarthassa a tárlatvezetésemet.

Gyorsan megmutatta a fontosabb helyiségeket, majd adott még egy listát, amin fel volt sorolva a rádióban dolgozó összes ember, a pozíciójukkal együtt. Nem maradt időm átnézni, mert máris a stúdió felé tartottunk. Az üvegfallal körülvett szoba tele volt mindenféle elektronikai kütyüvel. Keverőpultok, mikrofonok, fejhallgatók és monitorok mindenhol.

– Hú… – szaladt ki a számon. – Hogyan fogom megtanulni ezeknek a használatát alig több mint tizenöt perc alatt? – kérdeztem Sandrától teljesen kétségbe esve.

– Nyugodj meg! Neked csak beszélned kell majd – paskolta meg a vállam, mintha egy kisgyerek lennék. – Idővel mindent meg fogsz tanulni.

– Szép jó reggelt a hölgyeknek!

A hátam mögül jött a hang, ezért megfordultam, és az ajtóban álló férfira meredtem.

– Ő itt a híres Timi – mutatta be Sandra. – Ő pedig itt Jess. A társad a műsorban – fordult felém.

– Timi? – érdeklődtem meglepetten.

– Igazából Tim. Csak Sandra hív Timinek – a főnökünkre kacsintott, én pedig hirtelen meg sem tudtam szólalni a döbbenettől.

– Baj van? – kérdezték szinte kánonban.

– Nem, dehogy. Csak azt hittem, hogy Timi lány lesz – próbáltam mentegetőzni.

Ilyen a szerencsém. Pont ezzel a helyes pasival kell együtt dolgoznom.

– Hadd kérjek még egyszer elnézést a reggeli baleset miatt, a korai órákban nem vagyok teljesen beszámítható – utalt a kávés balesetünkre.

– Semmi gond. Már kaptam egy másik felsőt – és önkéntelenül is elkezdtem a kölcsönpólómmal babrálni.

– Na, akkor ezzel meg is volnánk – vette át Sandra a szót, majd az asztal mögé terelt minket. – Ez itt a fejhallgatód – odanyújtotta felém, hogy próbáljam fel és igazítsam a nekem megfelelő méretre. – Átnéztétek a témákat?

– Igen – bólogattam, miközben azt figyeltem, ahogy Tim mindenféle beállításokat csinál a monitoron. Észrevehette, mennyire elvesztettem a fonalat, mert megnyugtatott, hogy ezekkel elég, ha ő foglalkozik. Nekem csak két gombot kellett megjegyeznem. Az egyik bekapcsolta, a másik pedig kikapcsolta a mikrofonomat.

– Ez még talán menni fog – jegyeztem meg inkább magamnak, mint nekik, de ők is hallották.

– Minden rendben lesz – Tim megfogta a karomat, és a gyomrom egyből görcsbe rándult.

Azért nem lett volna rossz, ha tudom, hogy Timi valójában Tim. Egy körülbelül száznyolcvanöt centi magas, szőkés hajú, mélybarna szemű nőfaló.

– Itt ülsz majd te, én pedig veled szemben – húzta ki a gurulós székem, én pedig elfoglaltam a helyem. – Még maradt néhány percünk a kezdésig, úgyhogy elmondom a legfontosabbakat.