Table of Contents

Title Page

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2024

BEVEZETŐ SZÓ

Volt egy nehéz időszaka életemnek,

Adriai képek

Nürnberg

A fenyvesből

Apró világ, szerény ház (A tél alvó életéből)

Havasi dráma

A „madár-társaságból”

Az első hír Margitszigeti ötlet

A fülemüle utazása

A Fitisz-madár története

A barátkamadár története (Az ő bársonyos cicájának meséli Hajas bácsi.)

„Apró madarak hagymával"

A diphteritis

Az én édesanyám

Hallgatag világ

A végpusztulás réme (Miskolc, Eger, Diósgyőr s a Bükk-hegység falvainak sorsa)

Szeged - amilyen volt

A BORÍTÓT A DIGI-BOOK KIADÓ TERVEZTE

Herman Ottó

ÚTI RAJZOK
ÉS TERMÉSZETI KÉPEK

BUDAÖRS, 2024

DIGI-BOOK MAGYARORSZÁG KIADÓ

www.digi-book.hu

ISBN 978-963-678-089-0 EPUB
ISBN 978-963-678-090-6 MOBI

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2024

első kiadás: 1894.
az elektronikus változat az 1894. évi
kiadás alapján készült

a borító William De Morgan (1839 – 1917) kályhacsempe motívuma
és Herman Ottó (1835 – 1914) portréja
részletének felhasználásával készült

Az e-kiadás szerzői jogi megjegyzései

Ennek az e-könyvnek a felhasználási joga kizárólag az Ön személyes használatára terjed ki. Ezt az e-könyvet nem lehet ismételt értékesítésre továbbadni, sem továbbértékesíteni; nem lehet többszörözni és tilos más személynek továbbadni! Ha szeretné ezt az e-könyvet más személyekkel is megosztani, kérjük, hogy minden további személy számára vásároljon újabb példányokat. Ha Ön úgy olvassa ezt az e-könyvet, hogy azt nem vásárolta meg, vagy nem az Ön személyes használatára lett megvásárolva, úgy kérjük, hogy küldje azt vissza a http://www.digi-book.hu címre és vásárolja meg ott saját példányát. Köszönjük, hogy tiszteletben tartja ennek a szerzőnek és kiadónak a fáradságos munkáját.

BEVEZETŐ SZÓ

A hitves hűséges gondoskodása, jó emberek buzgósága - mindkettő a legtisztább szeretet forrásából fakadva - összegyűjtötte, sajtó alá rendezte azokat az apróságokat, illetve azoknak egy kis részét - amelyeket életem kevés nyugalmas órájában papírra vetettem.

Összegyűjtötték - és valóban szerény, mondhatnám szegényes koszorúba fonták, egy intézmény javára, amely két fönséges jelszó alatt működve árasztja áldását azokra, akik a nemzet reménységét: ifjúságát oktatják, nevelik. Azt a reménységét a nemzetnek, melynek hivatása nem az, hogy a közélet piacán, tehát a nyilvánossággal járó zajjal küzdje föl magát jelentőségre, hanem az, hogy a nemzet - egyszersmind az emberiség legszentebb helyén: a házi tűzhelynél árassza majdan csöndes, odaadó munkájának áldását.

Az a két jelszó: a nő nevelése és az emberszeretet.

Hát jó.

Belényugszom, hogy ez a szegényke koszorú a nyilvánosság elé kerüljön; jusson gyöngéd szívű, jóságos lények szeme elé. Én boldognak vallanám magamat, ha az e szerény dolgokból kipattanó szikra melegítő tüzet gyújtana valamely ifjú lélekben; és kétszeresen boldognak, ha igénytelen rajzaim rokonszenvet támasztanának irántam a kis könyv egy-egy olvasójában.

Mert egy-egy gyöngéd érzésű lény rokonszenve nagy kincs annak, akit az élet megtanított arra: mi a rosszakarat, mi a gyűlölködés...

És ti, akik ezeket az apróságokat olvassátok, talán kérdezni fogjátok: honnan a bevezető szónak ez a bánatos hangja, annál az embernél, akinél máskülönben a humor nem is oly ritka vendég?

Az ok nagyon egyszerű: elolvastam újból egy-két apróságot a könyvecskéből s ahol arról volt szó, hogy a hang, a természet ez érthető szava, mily gondolatokat fakasztott bennem, ott újból fájó tudatára ébredtem annak, amit már régen tudok, hogy nekem a pacsirta már nem énekel - csak röptét láthatom - nagy a csönd körülöttem!

És mégsem!

Mert hiszen én a hitves szívén s a ti jóságtokon át meghallom azokat a hangokat ma is, amelyek nekem egykor olyan édesek voltak.

Herman Ottó

Volt egy nehéz időszaka életemnek,

mikor e könyvben foglalt apróságok íróját a családi tűzhely mellől messze tengerekre szólította ki a komoly munka és kötelesség szava - az északi madárhegyek tájára. Egyedül maradtam, néha hetekig sem hallva hírt arról, akit szeretetem túlzott aggodalma ezer baj, küszködés, sőt életveszedelem közt vergődve állított elémbe. Az egyedüllét szorongó napjaiban fogant meg bennem az elhatározás, hogy összegyűjtsem uramnak a lapokban huszonöt év leforgása alatt elszórt apróbb dolgozatait - önzésből... magamnak, hogy az egyedüllét nyomasztó keservét megenyhítsem, hogy az idő- és térbeli távolság elválasztó hatalmát kijátszva - vele lehessek.

Heteken keresztül naponta bejártam a nemzeti múzeum könyvtárába és forgattam az óriási fóliánsokat, kutattam, olvastam, írtam, míg végre összegyűjtöttem mindazt, aminek egy kis részét itt veszi az olvasó. A célt elértem velük - akkor legalább. Ezek a kis rajzok elfoglaltak, lekötöttek; közel hozták hozzám a távollevőt, aki azokból lelke egy részével beszélt hozzám.

Most, hogy ezt a néhány - a jelen célnak megfelelőleg kiválasztott - rajzot könyvbe foglalva látom magam előtt, visszagondolva ama nehéz napokra, azzal a meggyőződéssel bocsátom a kis gyűjteményt útjára, hogy ha csak félannyi élvezetet szereznek majd az olvasónak, mint a mennyi vigasztalást nekem akkor nyújtottak, úgy az én „önzésem" kétszeresen és nemesen van megjutalmazva.

Herman Ottóné

Adriai képek

1.
A tenger

Az a tenger! Hányszor kínoztam el képzelőtehetségemet; igyekeztem a tó vizét a láthatárig kiterjeszteni, igyekeztem elképzelni, hogy a róna merő víz.

Mind hiába! Éreztem, hogy ez mind kevés azon fogalomhoz képest, amelyet száz és ezer leírás a „tenger" szóba foglalni igyekezik – hasztalanul. Bizonyos dolgokkal szemben szegénnyé válik a leggazdagabb nyelv, hitvánnyá válik a legmerészebb ecset is, - a tengerrel szemben bizonyosan, ezt már jókor tudtam. A Krajna legnyomorultabb sziklás vidékén letett a civilizáció lova, a vasút, Szt. Péter táján, és azontúl le nem kerültem saját lábaimról Záráig.

Egy szép napon megláttam az örök szép Quarnero öblöt, a magyar tengert.

Én tehát azt nem tudtam, hogy a tenger sötét acélzöld s hogy - lélegzik.

Noha a Quarnero egy tó benyomását gyakorolja reánk - mert a Lusin, Veglia, Cherso szigetcsoport elzárja - mégis, milyen tó ez! Az ember egyszerre roppant törpének érzi magát - nem tudja, hogy mért, de csak érzi. A habok úgy emelkednek, mint egy óriás melle a lélegzettől, s e lassú, egyenletes mozgás oly természetű, hogy legott értjük, hogy itt egy ellenállhatatlan hatalom működik. A kereskedelmi hajó vitorlája fehér pontnak tűnik föl, még közelről is, a hajó teste nem is látszik, mert a hullámok - a csendesek is - elfedik. Az Indiákat járó gőzhajó gyújtószálnak látszik, s el kell hitetnünk magunkkal, hogy a fel-feltünedező mákszemek halászbárkák. A partok ellapulnak, noha a Karszt sziklahomlokát ók alkotják, s ők őrzik a szárazföld életét A magyar „tengeri hatalom” fészke: Fiume azokra a házikókra emlékeztet, amelyeket a karácsonyfa hozogat a „jó gyermekeknek. Cirkvenica egy kis üstök, Novi egy fehérlő pont: a víztömeggel, annak mozgásával szemben minden eltörpül.

A látvány megbűvölt, de vonzott is. „Csak a parthoz, a parthoz!“ A fáradság elszállott.

Fiúméba érve, nem törődtem a házakkal, emberekkel a hegyszámra felhalmozott narancsokkal, mert a tenger kellett nekem. Követtem az apályt, megláboltam a dagályt; néztem a sirály lengő röptét, a mellyel a hullám színét követte. „Gyermekéveim legszebb álma - sok szép tengeri csiga! - beteljesedett markolhattam belőlük, a mennyi csak tetszett.

A szakadó est is ott talált. Az örök tükörben néztem a csillagokat, mint ringott és cikázott fenyők a hullámokon; és néztem az éji halászok sajkatüzét, a tenger e pásztortüzeit, melyeknek fénye, mint egy tűzkígyó futott végig a tükröző vizeken.

Ez tenger volt, de még nem az az igazi, mely a látóhatárral ölelkezik; mely, amikor csak lélegzik, oly csábító, de mikor haragos, oly rettenetén szép.

A La Fiumara táján már nem csak éghajlat, hanem társadalom szerint is érezhető dél-keleti áramlatok legyintik - néha éppen megfújják - az északnyugati civilizáció gyermekét, s ezt ott Fiumében, mint kikötővárosban kétszeresen is megérezzük.

Furcsa bogpontja a nyelveknek, s így az emberfajtáknak is.

Tasso csengő nyelve az uralkodó; mellette burjánzik a délszláv tájszólások egész zagyvaléka: szlovén, illír, horvát, szlavón, morlák s ki tudja még hány, hasítja e kikötő levegőjét. A francia és angol, albán, görög, török - ritkán bár, de néha mégis tuniszi és marokkói - elem bepillant a Quarneróba is s rakja le alapjait annak a csodálatos nyelvnek, amelyet a Középtenger medencéje szélén a forgalom, a közlekedés fejtett ki: a frank nyelvnek, melybe minden kereskedő nép nyelvének valami részlete bejutott.

Ez a célszerűség nyelve, mely nem törődik a mondandók formaszépségével, grammatikájával, mert csak azt akarja, hogy bármely nemzet hajósa, kufárja megértse.

Kezdődik az „Osteria“ (kisebb vendéglő) élet, hol a „signor padrone“ egész készüléke abból áll, hogy egy fazéknyi, tedd-ide, tedd-oda cserépkályhácskában széntüzet gerjeszt, s minden megrendelt ételt azon módon a vendég szemeláttára egy lapos lepénysütőn elkészít. Apróbb vaskatlanokban főzi a kávét, s minthogy folyvást szénnel érintkezik, inkább gyomor kovácsának, mint egyébnek nevezhető.

Legérdekesebb a halsütés. E végre egy ritka rostot helyez a kis szénkályha szájára, sorba rárakja a halakat, megsózza, faolajjal keni meg, egy kicsit megforgatja, s megvan.

Nos még a kenyér! Hiszen - mondják - fehérnek fehér volt, de olyan szíjas, mint valami bőr és elsírta magát a kés, míg kettévágta azt a cipófélét.“

De a parton fölhalmozott narancs, citrom, friss füge, friss és aszú szőlő, szóval a gyümölcs- és a halas-piac csodadolgai békéltető hatást gyakoroltak a duzzogókra. Engem felvillanyoztak.

Engem az élet érdekelt, társaimat, jámbor falusi fiúkat, a tárgyak kápráztatták.

„De már ki is hitte volna, hogy még ekkora rák is létezzék, mint egy-egy verőmalac (ez a homár, mely néha 4-5 kiló súlyú példányokban kerül a piacra), hiszen egyetlen egy ollójából annyi hús telik, mint húsz-harminc magyar rákból.“

Az egyik fiú, kinek faluja patak mellett szerénykedik, ki tehát a fontnyi keszegét már megbámulta, hitetlenül rázta a fejét a cápa láttára, melyet ott font számra felmértek a szegényebb sorsú népségnek, s mikor már egy mázsáját kivágták, hát még alig hiányzott a farka! A dohányzacskó alakú polipokon, melyeknek kisebb példányai mindig kerülgetnek a piacra, sehogy sem tudtak eligazodni „hol van a feje?“ stb. stb.

De ne bocsátkozzam én most a halaspiac tüneteibe; jobb ezeket az állatokat a magok elemében felkeresni, már t. i. a mennyire a természetben lehet, s a mennyire az ember gyarló tolla bírja.

Lesz erre alkalom a szt. giacomoi sziklapartok és odvak táján; előbb még Fiumében is van dolgunk s végig sétálunk a tengermelléki s beljebb eső volt horvát határőrvidéken, no meg azon a területen, amelyen - a népmonda szerint, az ördög összehozta a világnak minden ártogató felesleges kövét, szikláját.

Fiumében egy nyugalomba vonult, galambősz háztulajdonoshoz jutottam, s nem kellett sok idő, megértettük egymást, már t. i. az italianissimo az ungharesissimót; szidtuk is egyesült erővel a szid- hatót, sőt ennél még többet is.

A jó padrone megcsónakáztatott, szedetett kagylót, csigát, szívesen látott asztalánál, tudakozódott családi viszonyaim után, - szóval az alatt a hat nap alatt, amelyet házánál töltöttem, jó viszonyba kerültünk: tiszteltem, becsültem. Csak egy dolgát nem értettem egészen, s ez a felesége volt.

A signor padrone jócskán benn volt a hatvanasokban, felesége még nem érte el a húszat, s azok közé a szép virágok közé tartozott, melyek a tengerszéli olasz és a szláv elemből támadnak, amelyeknek fő ismertető jellege a szemeknek sajátságos mélabús tekintete. E szemek nem szórják az olasz női szem ismeretes szikázó és perzselő villámait.

De nem a korkülönbségen ütköztem meg, - nem ezen csodálkoztam, hanem a nő helyzetén a házban.

A padrone s én megebédeltünk - az asszony felszolgált. Se széke, se terítéke nem volt az asztalnál, s csak amikor mi már kiszívtuk a csibukot is, akkor terített magának, szolgálta maga magát is.

A padrone nagyot nézett rám, amikor ezen egy kicsit megütköztem: nem értette, mi lehet ebben rendellenes?

Ez is délkeleti fuvalom volt, az első nyom, mely minél délibb vidékre jutottam, annál nyilvánosabbá, láthatóbbá lett.

De igazában, nekem Fiumében semmi kedvem sem volt a társadalom, a lakott hely fürkészésére, mert a tenger folytonosan csábított, kizárólagosan uralkodott rajtam

A part magasabb pontjára hágva, kivált délfelé tévedezett a szem, mert tudta, hogy arra visz az út, és arra széled e folytonosan mozgó kristálytiszta, de tömegében mégis oly sötét víz.

Ha csak egy kicsit is lezárogattam a szememet, a tengerről íme nyert, szerzett fogalmam ingerlőleg hatott a képzelő tehetségre: javítani kezdte a régen, hibásan alkotott képeket. Föléledtek még a gyermekszoba emlékei is.

Robinson Crusoé, Juan Fernandez szigetével, hűséges Péntekjével, híres monológjával, melyet a neki, akkor, haszontalannak látszó nagy darab arany felett elmondott, kívánva: bár vasat lelt volna, melyből hasznos eszközöket készíthetett volna, és még sok ilyen „volna."

Eszembe jutott a gyermekkor sok naiv kérdése: hogy hát milyen nagy a tenger? van-e egy hajó akkora, mint a templom? vagy csak akkora-e, mint a falu háza? hol főznek, mit esznek, hol alusznak a hajó emberei? Ha a hajókapitány olyan nagy úr, van-e akkora, mint a tornyunk?

Azután tovább fűződött az eszme-láncolat. Előállott Kolumbusz emléke, mely szintén a gyermekszoba ragyogó mese- és történet-világából maradt meg a férfi emlékezetében.

És amidőn most a hullám ringott, rajta a pici hajó háromszögletes vitorlájával úgy lengett, mint a pehely a szeszélyes fuvalom ölén, azt az öt-hat hangyát pedig, amely e dióhéj fedélzetén mozgott, emberszámba kellett elfogadni: szinte éreztem, mi hatott Kolumbuszra, amidőn a „föld! föld!“ kiáltás kimentette egy sokkal vészesebb tenger: az emberi szenvedély torkából.

Ez az igaz már nem volt oly édes élvezet, mint a gyermekkori, mely avval a szűzies optimizmusával tud még örülni a mese vagy történet jó végének; de szép volt igy is, szép, noha a férfi tudta, hogy Crusoe a végin is nehezen vált meg az aranytól, sőt csak erőszak által; Kolumbusz ihlete pedig csak a Pizarro fosztogató, emberirtó, aranyszomjas hadának nyitotta meg az utat.

De sőt eszembe jutott Samu is, a volt honvéd és kocsis, ki gyújtófahasítgatás közben, mit esténként végezett, minden meséjét az óperenciás tengeren túli tájakról szedte, s adta oly körmönfont modorban, aminő csak a pásztortüzek körül terem, s amely úgy hatott a hallgató gyermeksereg lelkére, hogy még álmában is folytatta játszi képeinek szövését és ragyogtatását. A jó Samunak is „muszáj" alkalma lett későbben óperenciás képzeletét helyreigazítani. Besorozták, elvitték Taljánországba; Írogathatta álló nyolc esztendeig azokat a búslakodó leveleket, amelyekből, de sohasem felejtette ki ezt a végét: „írtam Venéciában, az sós tenger partján" ekkor meg ekkor

A Tersatto várrom magaslatáról pompás az a Quarnero. Csak a Mont-maggiore csúcsa birkózik valahogyan a víz tömegével: feltűnik némileg. A Fiumara völgye ugyan szorong a parthelység tömegében; magán viseli az emberi munka befolyását: buja növényzetű kertjeivel, gyáraival visszaidézi a merengőt a gyakorlati élet prózájába.

De csak pillanatokra, mert a hullámjátéka újból és újból visszacsábítja, merengővé teszi a tekintetet. E játékot órákig elnézegettem főleg sekély helyeken vagy ott, ahol a tenger szakadozott, össze-vissza hányt sziklák közé is behatolt.

Azt, amit a tenger lélegzetének mondtam, ilyen helyeken lehet legszebben meglesni.

Úgy amint a hullám dagad, ki is fut a partra, vagy be a sziklaodvakba, s úgy amint apad, ismét visszafolyik.

Amikor a tengert csak könnyű szellő ingatja; akkor a haboknak ki-befutása oly renddel történik, mint akár a lélegzés. Az érkező habok, mintha játszva kergetnék egymást, úgy tódulnak egymásra Ilyenkor valami felségesen andalító van a tenger morajában.

A finoman tajtékzó, oszló habtaraj buborékjai, szétpattanáskor kis neszt gerjesztenek, mellyel megtelik a levegő; ahol az érkező habok sziklába ütődnek, ott csapkodó hangok ismétlődnek, s ahol a gömbölyűre kopott kavicsokon futnak végig, ott csergedező a hang.

És e hangok ezer - meg ezerszeresen változva - úgymint a part is lépésről lépésre más - közelről, távolról jőve egyesülnek; így keletkezik az a moraj, mely a tenger zenéjében a pianót alkotja meg, a szemlélőt és hallgatót folyton vissza-visszacsábítja és marasztalja, és oly nagyon megszeretteti vele a magányt.

Úgy amint a szelek járnak, vagy rohannak, változik e moraj is; néha felkap a fortissimóig, melyben a nesz zúgássá, a csergedezés üvöltéssé fokozódik. De erről majd későbben.

Ez volt első ismeretségem a tengerrel. Megszerettem, híve maradtam, bármily messzire dobott is a sors - a szárazra.

Egy szép reggelen azután harsogott a trombita, pergett a dob, lábra kaptunk és én körüljárhattam az öblöt keleti szélén végig, le egészen Zenggig.

A magyar tengerészet „majdani" kikötőjét, a valóban arra termett Buccarit csak átsétáltam. Itt messzire lopakodott be a tenger a szárazföld karjaiba, biztos medencéket alkotva, melyeken nem uralkodik az Adria gonosz tündére, a Bóra, az a rettenetes szélvész, mely már annyi emberéletet nyelt el és még többet fog elnyelni.

Az olasz vagy olaszos népelem Fiúmén túl rögtön megszűnik, s a szláv faj jut érvényre. A Quarnero-öböl szélén, vagy ehhez közel fekvő falvak népe - főleg a keleti oldalon - horvát; kissé szikár, de egészben véve szép népfaj. A pórnép között sok a feltűnő szépség, ügy arc, mint termet szerint is. Némely faluban a női szépséget még a népviselet is emeli, mert a ruházat fekete, a köntös melle négyszögletesre, mélyen kivágott, úgyhogy a mellet csak a szépen, gondosan ráncozott hófehér ing fedi, mely magasra ér és - ami kellemesen feltűnik - mindig szép tiszta. A fej viselet olaszosan kötött, hófehér kendő. Ez a viselet a majdnem kizárólagosan sugár alakokat kitűnően ruházza, szépségüket mindenképpen emeli.

És itt tünedezik föl először a nők szorgalma is, mely délibb vidékek felé mindinkább a rabszolgaság jellegét ölti magára. Tétlenül veszteglő vagy munka nélkül járó-kelő nőt itt nem lehet látni. Fonják a gyapjút egy rövid rokkáról, mely az övbe van dugva, s a mellyel azután járnak-kelnek, vagy seregesen letelepednek a házak előtt, nagy ritkán hallatva azt a kezdetleges, sajátságos éneket, melynek monoton nótáját rendesen egy ifjú leány énekli, refrénjét pedig, a „hó“ szótag hosszú elnyújtását, a kar hallatja.

É falvakban aratás idején férfi nem található; elmennek mind aratóba, aki marad, az halász s künn tanyázik a tengerparton.

Az a halászélet minden izében sajátságos; egész menetében sok mozzanat van, mely az ember kedélyére, nyomasztólag hat.

Nem fejlődik ki benne az a nyugodalmas pásztorfilozófia, mely a szívességgel karöltve jár, s oly erősen jellemzi a mi alföldi Földtengerünk tanyás népét, mely pedig szintén messze esik attól, amit társaságnak nevezünk.

A pásztor őriz és nevel; kenyere emberileg biztos; a föld, amelyen mozog nem csalja meg, nem veszíti el; a vihart, esőt a suba alatt csak kiállja.

De a halász, főleg a tengeri halász, ez más!

Kenyerét a véletlentől várja, ellesi, s az a mérhetetlen, feneketlen „föld”, amelyből kenyerét halássza, csalfa egy elem s oly haragos, hogy el is nyeli még pedig nyomtalanéi azt, aki rája támaszkodik.

A halásznép jellemében a munka jelleme nagyon is érezhető. Hallgatag, komor egy nép, nem csak bátor, hanem vakmerő is, de nem ama nemes ösztönből, mely az igazi férfit hőssé teszi, hanem - többnyire - a szükség vak kezétől vakmerő; innen pedig a kalózság csak egy lépés, a hajótöröttek kifosztása még annyi sem.

A halászati időre kiköltöznek, valami alkalmas, odvas, sziklafalhoz fedelet tákolnak, alája egy alkotmányt, melyen hálni, holmit elrakni lehet. A sziklától csikarnak tűzhelyet s folytatják rajta kezdetleges szakácsmesterségeiket, melyeket a kozmás, avas olajszag egy félmérföldre is észrevehetővé tesz.

Ott élnek egész nyáron át, míg feleségeik őrzik a házat, s ki-kihozogatják hetenkint a szükségeseket.

2.
Az adriai néptípus

Az a pirospozsgás, dalos, kacagó elem, mely a mi falusi népünket oly kedvessé teszi, itt nem terem. Valami melankolikus vonás van mindenben. A nép zárkózott tartózkodó, sőt bizalmatlan, szóval barátságtalan; s annyira gyűlöli az idegent, hogy a korty vizet is megtagadja tőle.

Innen van, hogy az Adria keleti partján megmaradt olasz telepek valóságos oázisok, s mihelyt falaikat elhagyjuk, durcás szláv elembe ütődünk, mely megtartotta cincogó guzláját, egyhangú nótáját, noha folytonosan hallja a pesarói hattyú zengését.

A Karszt-szerű tájak mindenképpen szegények. Lépten-nyomon a kopár mészszikla mered felénk, majd kifehérítve majd mohosán; s ha itt-ott felüti magát a sovány fűnek egy-egy üstöké, ez még kirívóbb színben tünteti föl a pusztaságot.

A létért való küzdelem, melyet az ember a természet ellen folytat, talán sehol sem tűnik fel oly teljes ridegségében, mint a Karszt területein.

De az ember, mihelyt a gyomra van fenyegetve, leleményes szokott lenni; itt is az.

A községek házai, voltaképpen a házak, amelyek egy községet alkotnak szétszórtan épülnek; az ember kevésbé társas lény, mert a szükség rászorítja arra, hogy viskóját oda építse, ahol a földből kicsikarhatja valahogyan a táplálékot.

A juh e szende állat, melynek minden testrésze és szerve felhasználható, e tájakon igen fontos, sőt a legfontosabb gazdasági tárgy, mert csak a juh csülkei valók arra, hogy e szakadozott, köves talajon biztosan mozogjanak; szája is úgy van alkotva, hogy a legrövidebb füvecskét legelhesse; győztes a járásban és a kapaszkodásban s éppen azért képes is nagy területekről a kevés táplálékot összeszerezni.

A mezőgazdaság éppen sajátságos. A Karszt területben bőven vannak azok a tölcséralakú mélyedések, amelyekbe helyen-közön vizek szakadnak, hogy eltűnjenek, s néha nagy távolságban ismét napfényre kerüljenek.

E tölcsérek közül a szárazok adják a mezőt és a kertet! A föld, amely e természetes gödrök alján egy hitvány vegetációt táplál, a szó szoros értelmében kézzel van összehordva, s így szaporíttatik még manapság is!

Ezt kapálja és veti be a gazda a legnélkülözhetetlenebb veteményekkel; és az már azután híres egy gazda, kinek annyi a gödre, hogy egy kis gabonaneműt is termeszthet.

Helyen-közön, ahol gödrök nincsenek, a lejtőhöz száraz kőfalat ragaszt, s az így nyert félsáncba hordja össze a földet. Itt azután minden gond a fal jókarban való tartására fordíttatik, nehogy az első sebesebb eső szertemossa az egész gazdaságot, mely csak amúgy csusszanósan fekszik a kopár sziklatalajon.