Szerző: Vágvölgyi B. András

Borítóterv: Jeli András

Az első és a hátsó borító fotóját Dudás Szabolcs és Josef Nadj (Szkipe) készítette nedves kollódiumos eljárással.

© CSER Kiadó, Budapest, 2023

Minden jog fenntartva.

Jelen könyvet, illetve annak részeit tilos reprodukálni, adatrögzítő rendszerben tárolni, bármilyen formában vagy eszközzel – elektronikus, mechanikus, fényképészeti úton vagy más módon – közölni a kiadó engedélye nélkül.

ISBN 978-963-278-742-8

Kiadja a CSER Kiadó

Felelős kiadó: a kiadó vezetője

1114 Budapest, Ulászló u. 8.

Telefon: (+36-1)386-9019

E-mail: info@cserkiado.hu

Honlap: www.cserkiado.hu

Tördelés, nyomdai előkészítés: Müller Péter

Szerkesztő: Cserna-Szabó András

Előre kurvák, gengszterek!

Auróra punkzenekar

Kell a dili!

Princz Gábor

Amit vesztek, azt nyerem.

Eörsi István

LONDON ’76

Már nem is tudom, miért mentem a Baker St. közelébe, Marylebone-ba. Talán Sherlock Holmes miatt. Jártam a Manchester Streeten is, ott, ahol Marie-France is lakott egy évet, de az még a „Swinging London” időszakában volt, a mariannefaithfullos-antipallenberges-janebirkines hatvanas években. A Paddington Gardenben üldögéltem egy padon délelőtt 11-től délután 6-ig, a disszidálást fontolgattam megint, valamint a szexuális arénába lépés első, tapogatózó körein kontempláltam. Sötét, suttyó országból jövök, szerencselovagként, onnan, ahol páncélként hordott alpakaöltönyök pompáznak nejloninges kádereken, vékony fekete nyakkendőkkel, olykor orosz katonákat lehet látni az utcán, még alig rohadt le rólam az úttörőing meg a piros nyakkendő, gyerekkori szerelmemet kiutasították az országból, mert az apja – a gyermekkor hőse – másodmagával írt egy könyvet (könyvet!), társadalmi kérdésekkel foglalkozó, elemző, tudományos könyvet – amit nappal írtak, éjjelre elásták egy vidéki paplak kertjébe; fordított Kőmíves Kelemen –, amiből az ország frusztrációban gazdag hatóságai kiérezték a kritikus élt, ezért az alkotókat nyomatékkal felkérték: hagynák el ezt a jövőt merészen előreugró állkapoccsal, széllel, hullámokkal dacolva megrajzoló országot a picsába, s takarodjanak külföldre.

Gyerekkori szerelmem családja Angliába ment elsőre, esetünket egy évvel megelőzően, valami kis egyetemen kapott állást a fater, fél év után továbbmentek Ausztráliába, küldött a lány egy képeslapot a Fidzsi-szigetekről – „Sunset at Yanuca Island” volt a felirat a violaszín naplementét tárgyazó fotográfián –, megnéztem a földgömbömön, hová esik pontosan ez a geográfikus lokáció: hurkapálcával ellenőriztem, hogy hát pont a Föld túloldalára esik. Tehát épp lekéstem az új találkozás esélyét Angliában, ahogy annyi minden mást is lekéstem ekkor, korábban és később. (Egy nap híján vagyok Oroszlán. Vagy nem vagyok.) Lehetett viszont cigizni a metróban és a moziban (Stanley Kubrick: Clockwork Orange), én pedig egy neofita újdondász hevületével pöfögtem is, és csak azon ütköztem meg, hogy Londonban a malteros arcú, cájgruhás, betonkeverő mellett munkálkodó kőművesek is laposított, arannyal ékített, mélybordó dobozos Dunhillt szívnak, míg otthon ezekben a körökben a „mezítlábas” (füstszűrő nélküli) Kossuth és Munkás és Symphonia („az erős hazai”) volt a hasonló munkafolyamatok (betonkeverés, téglavetés, malter fándlival falra segítése) kísérője. A golfklubban, hol a mérkőzésen Sebastiano Ballesterost követtem mind a 18 luknál, a pultnál előbb egy Welshmannel találkoztam, aki ott volt a stadionban gyerekként – különösen a „Hájdekjúti” névvariánst értékeltem –, majd egy szőke francia lányra nyomultam (lásd még: második az idő szerinti életprogrampontot; sikertelenül), tehát itt mondta egy bárpultszomszéd, hogy akkor már Angliában csak négy társadalmi csoport dohányzott: a munkásosztály, az értelmiség, a latinok és a kelet-európaiak.

A golf mérsékelten érdekelt, mint ahogy a madármegfigyelés vagy a trainspotting sem, brit különcködés, jó tudni róla, bár minek. Ami érdekelt itt, az a könnyűzene. Amitől kaptam is az agyfaszt, mert július–augusztus, dead end road, majd csak valamikor a nyár végén lesz egy Santana-gig a Wembley-ben, de azért nem érdemes disszidálni. Glastonbury talán nem is volt abban az évben, és különben is szeptember. Vettem a Melody Makert és a New Musical Expresst, de nem találtam a magam számára értelmezhetőt. Mert mi volt a számomra értelmezhető? Gumós zápfogaim voltak, vadsertés módra mindenevő, hallgattam mindent, amit a Komjáthynál, Cseke Lászlónál, Szkopál Bélánál a rádiókban hallani volt lehetőség, haverokkal lemezeket cseréltem, elolvastam mindent, amiről Tardos Péternél vagy Ungvári Tamásnál olvasni lehetett. Az ősviadalban Stonesos voltam, Szárszón láttam a Zeppelin nevét először leírva, egy „élelmes maszek” strandsapkára nyomtatta, vitték, mint cukrot; de nem csak a Zeppelint hallgattam, de mindent, ami felkerült a fehérvászon strandsapkára, mindent, ami akkor futott. Deep Purple-t és T-Rexet, Nazarethet és a fingós Slade-et, nekem is megvolt az ikonikus és trendsetter Black Sabbath-lemez a mályvaszínbe hajló preraffelita borítóval, walesi farm esővel és harangkongatással. Gary Glitter glam rockja. Marc Bolan. Kóstolódó ifjúság. Persze, hogy a londoni három hét alatt jártam Chelsea-ben, jártam a King’s Rd.-on, mintha láttam volna a Sex bejáratát, de még fingom sem volt McLarenről és Westwoodról, Johnnyról, s depláne Sidről.

Igaz, csak a később hasonlítottak hozzá.

Hiába a hosszas meditáció a Paddington Gardenben a disszidálásról, a kültéri almaborozás a paki csávóval, aki elmondta, hogy megölt egy embert Mexikóban, az ablakból megtekintett futballhuligán-verekedés Mayfairben, a tea és madeleine Dél-Kensingtonban, a királyi áruház Knightsbridge-ben, süppedés és lubickolás, csak hazajöttem, de minek. Évekkel később, már a katonai szolgálat nehézséges befejezése után kezembe került otthon a korábban Londonban vásárolt könnyűzenei szaklapok valamelyike, álmos, meleg délután volt, ráérősen lapozgattam, olvasgattam. Bazmeg! Sex Pistols koncert volt pontakkor a King’s Roadon, talán a Roebuckban, fogalmatlan állatként semmit sem tudtam róla, azt se, eszik vagy isszák. Ha segített volna a szerencse, a véletlen, lehettem volna a punk első hírnöke a fatornyosban, de Molnár Gergelynek ezt a megkésett epifániát sem mondhattam el, mert nem ismertem őt, Najmányinak mondhattam volna, talán mondtam is, de megkérdezni már nem tudom, mert meghalt ő is. Ez a rohadt megkésettség, ez visz a sírba – gondoltam magamban –, lehetőség szerint ezt is megkésve. A szomorúság megnyalta a mosóporkék ég alját. Úristen, hány lekésett lehetőség – gondoltam, és leginkább Nick Kinggel azonosultam, aki az egyik zenekarfilmben under influence hőbörg, kick ass, s folyik szét egy klubbejáratnál. Adrenalin és amfetamin – mondja, láncos pogo, tört üveg.

No future! Aztán a következő év lett a nagy. Évük. Én elmerültem a disznószagú tényvalóságban, faktuális ingoványban, a hínáros magyar mocsárban. Mikor történelmi léptékben kisvártatva (12 év) visszatértem Londonba, már megtörtént a klasszicizálás és kanonizáció; ám azért, ha tehettem, a Jubilee Line-on utaztam a Tube-on.

CSERNOBIL

Frigyes (barátainak csak Fritzchen) colos, ritkás szakállú, senki nem gondolná, hogy punk, részegen is rendezett, bár a ff. Patti Smith-es izomtrikó gyanút kelthetett volna. De zakót hord hozzá, kék velúrcipőt, karamellszín mikrobarázdás kordnadrágot, és vállát veri barna haja. Már rég megbeszélt mindenkivel mindent arról, hogy sóskát etetnek a bebukottakkal, zöldsalátát, friss retket, ami amúgy nem éppen szokása a mégoly fejlett szocialista büntetésvégrehajtásnak sem. A Háry-borozóból bukdácsol fel a Bródy Sándor utcára, tavaszi hajnal, ordítanak a madarak, a pincében épp befejezték a Bécsből jött perui metrózenészek a performálást, pánsíp, gitár, kondorpasa: mint a búcsúban, a szőke csöveshercegnő még a melltartóját is ledobta asztalontáncoláskor. Kár, hogy leszbi – gondolta ekkor Frigyes csendes hímbúval. Az aszfaltot ötméterenként párhuzamosan tagolják a hugyozásnyomok, Frigyes ugróiskolázik (rayuela) közöttük, szökell, a Radio Ethiopiát énekeli, meglepően jól. A brigád, melynek élére áll, a Kiskörút felé halad, még majd egy picit felmennek Cinihez a Rákóczin, rögtön az Astoriánál. Az after szót ez idő tájt ilyesmire nem használták. Elhaladnak a Rádió mellett, a forradalmi házibulin nyakkendőre freccsenő agyvelő legendájának helyénél, a Tichy Tisztítónál, majd a Múzeumkertnél, fokozódik a madarak ordításának zsivaja, Frigyes még mindig énekel, most már a húsvétról; a reggel fényében már megnyílt, de cselekményességében még nem. Mikor kifordulnak a Múzeum Kávéháznál a Kiskörútra, kisebb csapat huszonéves dán turista közeledik feléjük feldúltan, és mindegyiknek ugyanazzal a szovjet helységnévvel teli a szája. Falfehérek és hirtelenszőkék. Decensek, ijedtek és részegek. Valamiért Frigyest igen felbosszantják létezésükkel, kiszáradt, a Nap első sugaraitól már meleg kutyaszart kap fel a járdáról, azzal kezdi dobigálni a burzsujnak gondolt skandináv látogatókat. „Nesztek, bazmeg, Geiger-Müller meg szarkofág meg négyes reaktor meg röntgen meg kilopaszkál! Mi ezt a szart esszük most és mindörökké, akár sugárzik, akár csak az íze szar!” Az Århusból jött basszgitároslány érthetetlen módon megérti mindezt, Frigyes elé térdel, bocsánatkérő, szinte imádkozó mozdulattal, szinte felkínálkozva, mintegy megértve az ezeréves átkot, a süppedt nyomort, kietlenséget, születéskor eltékozolt életeket. Frigyes oldalra emelt karjának ujjai közül kipereg a maradék száraz kutyaszar, két karját oldalra, tekintetét az égre emeli, szélirányt kémlel.

Hosszú haját hajnali szél fodrozza.

TARTALOM

1. A NYUGAT HAJNALA

London ’76

Csernobil