Gina Fodor

Ha a kagylók beszélni tudnának

Jelen könyvet, illetve annak részeit a szerző előzetes írásos engedélye nélkül tilos reprodukálni, adatrögzítő rendszerben tárolni, bármilyen formában, vagy eszközzel – elektronikus, vagy más módon közölni!

Copyright © Gina Fodor

Copyright © Fodor Gyöngyi

All right reserved!

Minden jog fenntartva!

Elérhetőség:

agendakiado@gmail.com

https://www.agendakiado.com

ISBN EPUB:978-615-6237-95-8

Ágenda Kiadó

Debrecen, 2021

1. fejezet

A Toulouse Street-en már csak azok álldogálltak a négy emeletes Caribbean Dreams utasszállító hajó közelében, akik kikísérték a rokonaikat, barátaikat az induláshoz. Mindenki felszállt már, aki jegyet vett a hajótársaság pár hónapja meghírdetett, új, különleges hobbiprogramokkal kombinált útjára. Áprilistól októberig havonta egy alkalommal, a hónap elején indultak ezek a kéthetes utak, s hála ezeknek a szabadidős tevékenységeknek, mindegyikre nagyon sok jelentkező akadt. A hónap másik felében hagyomás körutazásokat szerveztek.

– Jó utat kívánok! – kiabálta valaki felfelé.

– Érezzétek jól magatokat! – integetett egy másik.

– Küldjél majd fényképeket! – hallatszott valaki hangja. Az illető még mondott valamit, amit a közelében állók sem hallottak, mert a hirtelen megszólaló hajókürt fülsüketítő moraja betöltötte a teret, ezzel jelezve a hajó indulását, és emiatt az emberek inkább befogták a fülüket.

A Caribbean Dreams lassan vontatva haladt a Mississippin a nyílt tenger felé, elhagyva a rakpartot. Anna Morrison a hajó fedélzetén állt, és sugárzó szemmel nézett körül. Ha tudta volna, hogy ez az út számára akár börtönnel is végződhet, biztosan nem lett volna ilyen mosolygós és nyugodt, de halvány sejtelme sem volt róla, hogy a gyanú árnyékában minden lépését valaki figyeli.

Az utasok tolongtak a korlát mellett, hogy még egyszer üdvözöljék a földön maradtakat, majd várakozással és reménnyel néztek a Mexikói-öböl irányába. Immár megkezdődött a csodálatos hajóút, melyen kipihenhetik magukat a tenger közepén, élvezhetik a semmihez sem fogható csendet, mely olyan puha, mint egy bársonytakaró, ami körülöleli őket.

Emberek milliói álmodoznak arról, hogy vakációjukat egy hatalmas óceánjáró hajón töltik. Ezeken az utazó városokon rengeteg a szórakozási lehetőség, az éttermek, a programok és a bejárt útvonalak mind hozzájárulnak ahhoz, hogy az óceánjárós utazások a mai napig töretlen népszerűségnek örvendenek a turisták körében világszerte. Koktélozás a medence partján, színházi előadások, a moziban jó filmek vetítése, kulináris kalandok, játszóterek, kaszinók és megannyi programlehetőség várja az óceánjáró hajók utasait. Megcsodálhatják a felkelő nap és a napnyugta mesés színeit, a Hold fényében gyönyörködhetnek a csillagos égboltban, s közel-távol nincs más, csak a végtelen tenger és a szabad levegő.

Anna a legénység tagjai közül alig látott valakit. Már tudta, hogy induláskor mindig sok a tennivaló, mindenkinek meg van a dolga, és nem érnek rá bámészkodni ilyenkor. Hat hónapja dolgozott ezen a hajón, de mindig olyan izgatottnak érezte magát a start pillanataiban, mint az első alkalommal. A hajó levált a vontatásról, majd folyamatosan kiért a Mexikói-öböl nyílt vizére, innen már gyorsabban haladtak. New Orleans, ahonnan indultak, már alig látszott, majd hamarosan eltűnt a láthatárról. Lassan az utasok is elindultak a kabinjaikba, s emiatt a lépcsőknél és a lifteknél elég nagy tumultus alakult ki.

– Maradjon így, így jó lesz! – kiáltott fel egy erős hang a közelében.

Mint sok más utas, Anna is ösztönösen felkapta a tekintetét és a hang irányába fordult, megnézni, hogy ki volt az. Egyáltalán nem vette észre annak az embernek a jelenlétét, különben nem fordult volna meg, vagy legalább felemelte volna a kezét, hogy eltakarja az arcát. Alapos oka volt, hogy ne engedje lefényképezni magát.

Úgy látszott, hogy ehhez a körutazáshoz egy új fotós érkezett a fedélzetre, aki meglehetősen lelkesnek tűnt, mert mint egy megszállott, őrült sebességgel kattogtatta a teleobjektívvel ellátott, digitális fényképezőgépet, s ha az elődje szokása szerint fog dolgozni ő is, másnap délelőtt már a többszáz fotót meg is lehet vásárolni. Bár sokan a saját fényképezőgépüket vagy a mobiltelefonjukat használták a különleges pillanatok megörökítésére, de egy profi fotós által lekapott váratlan pillanat minden bizonnyal kellemes emlék azoknak, akik részt vesznek az álomhajózásban, amit a program ígért nekik.

– Jobb lesz, ha lemegyek a földszintre, így elkerülhetem, hogy újra a fotós célpontja elé kerüljek – mondta Anna alig hallhatóan, csak úgy magának.

Eszébe jutott, hogy amikor munkába állt a hajón, első alkalommal az előző fotós is lefényképezte, iszonyú haragra lobbant és rettenetesen leteremtette, hogy miért nem kérdezi meg az embereket, hogy megteheti-e. A férfi persze elnézést kért, de azzal magyarázta, hogy a legjobb képek akkor születnek, amikor az illető nem is tud róla, hogy éppen fényképezik. Persze ezt ő is tudta, és meg is értette, de megkérte, hogy őt soha, de soha ne fényképezze le engedély nélkül, és ha véletlenül meg is teszi, soha sem rakhatja ki a fotóját közszemlére az eladásra váró képek közé. Szerencsére a férfi megértette a kérését. Úgy látszik, ezzel az új fotóssal is el kell beszélgetnie erről.

Amikor visszahúzódott a korláttól, úgy tűnt, hogy még az új fotósnak is elege van a mozgalmas munkájából, mert azonnal a nő után rohant.

– Várjon meg, kérem! – kiáltotta, és a lift ajtajánál utolérte. Mielőtt az ajtók kinyíltak volna, megfogta a nő könyökét.

– Ugye, ön ennek a körutazásnak a kísérője? – kérdezte tőle.

– És Ön? Ön az új fedélzeti fotós, ha nem tévedek.

Anna még egy félmosolyt sem küldött felé. Rájött, hogy talán inkább felháborodottabbnak kellett volna lennie, amiért a férfi feltartóztatta, és megfogta a könyökét, mint a valóságban azt mutatta. Általában, amikor új emberekkel találkozott, barátságosan, de zárkózottan viselkedett, viszont ezúttal egészséges kíváncsiság kerítette hatalmába.

– Mi lett az elődjével?

– Elszegődött egy olyan hajóra, ahol kizárólag művészeti és régészeti célú hajókázásokkal foglalkoznak. Na és persze több pénz is fizetnek – megvonta a vállát, és feltette a teleobjektívre a védősapkát, majd amikor megérkezett a lift, udvariasan előreengedte a nőt.

A lift fényében barna haja vöröses árnyalatot tükrözött vissza. Szürkés szemei észrevétlenül összeszűkültek, amikor nyilvánvaló csodálattal nézett Annára, aki magassarkú szandálban is csak a férfi álláig ért fel. A lift megállt, a fotós szállt ki előbb és kezét nyújtotta a nőnek, mintha egy autóból akarná kisegíteni utasát. Anna meglepődve nézett rá, s a férfi kissé zavartan visszahúzta a kezét. Együtt indultak el a folyosó vége felé, melyen a személyzeti kabinok sorakoztak.

– Itt szétválnak útjaink – szólt Anna, és hirtelen megáll a saját kabinjának ajtaja előtt.

– Itt? De hiszen ez pompás! Ez azt jelenti, hogy szomszédok vagyunk. Az én kabinom is itt van, ez az, itt szemben!

A nő meglepetten nézett. A férfi a nyakába akasztotta a fényképezőgépet, és kinyújtotta a kezét.

– Bradley Novack vagyok. Általában Bradnek szólítanak, de a drágám is tetszik – mutatkozott be egy huncut mosollyal a szája sarkában. – És Ön?

– Anna Morrison – válaszolta a nő szárazon és a férfi felé nyújtotta a kezét, melyen egyetlenegy gyűrűt sem viselt, pedig volt belőlük bőven. Mindegyik különleges és értékes kővel készült ékszer. Hirtelen eszébe jutott, hogy életében csak kétszer hívott drágámnak férfit.

– Milyen furcsa – jegyezte meg a fotós és óvatosan nézett a nőre –, abszolút nem úgy néz ki, mint Anna Morrison.

– Óh, valóban? – Kérdezte, majd eszeveszetten keresni kezdte a kabinja kulcsát a táskájában, s amikor végre a kezébe akadt, ideges mozdulatokkal tette a zárba. – Miért, hogy kell kinéznie Anna Morrisonnak? Netán öregnek, ráncosnak, torzonborz ősz hajjal és púppal a hátán?

– Sajnálom, nem akartam megbántani – tiltakozott Brad azonnal. – Anna Morrison nagyon szép név, csak fene tudja miért, de látva Önt, azt gondoltam, hogy szép hosszú, spanyolosan hangzó neve van. Mondjuk, mint például a Magdalena Dulcinea Lope de Vargas Velasco vagy mint a...

– Nagyon sajnálom, hogy csalódást okoztam – vágott közbe a nő, és a férfira nézett, egyenesen a szürke szemeibe.

– Csalódást? – Brad megrázta a fejét. - És hogyan? Soha nem okozhat csalódást egy nő, akinek ilyen gyönyörű fekete szemei vannak, s az egész lénye olyan bársonyos megjelenésű. Biztos vagyok benne, hogy csodaszép haja van, s ha nem tartaná feltekerve és hátul feltűzve azokkal a ronda teknőspáncélból készült csatokkal, leérne a háta közepéig.

– Ha-ha-ha – vágott a nő egy fintorba csavarodott mosolyt –, én meg abban vagyok biztos, hogy sok dolga van – és rámutatott a férfi kezében lévő fényképezőgépre –, ki tudja hány száz fotó vár magára! – majd alig észrevehetően biccentett a fejével, köszönésképpen, és belépett a kabinjába. Halkan, de határozottan becsukta maga mögött az ajtót.

Bradley Novack úgy nézett utána, mintha egy foszforeszkáló tündért látott volna lepkeszárnyakkal, majd mosolyogva bement a saját kabinjába. Lerakta a fényképezőgépet az ágyra, és nagyot sóhajtva megállapította, hogy igaza volt a nőnek, mert valóban, ha azzal a sok képpel el akar készülni holnapra, bizony jó pár órát dolgoznia kell. Odalépett a részére kialakított munkasarokba, bekapcsolta a számítógépet és a nyomtatót, odakészített egy csomag fotópapírt, tartalék festékpatronokat, közben pedig Anna Morrisonra gondolt. Tényleg nem ilyennek képzelte el. Nem gondolta volna, hogy ennyire szép és magával ragadó jelenség.

– Persze... Hiszen éppen ez az! – csapott a homlokára hirtelen. – Pont ilyennek kell lennie, ha ő az, aki...

Anna a kabinajtóval szemben lévő, nagy falitükörre nézett. Az az fotós, Bradley, jól sejtette, hogy nem egyszerűen Anna Morrisonnak hívják. Régebben, amikor a teljes nevén mutatkozott be valakinek, megmondta, hogy Letizia Annabbella Morrison, azonnal azt kérdezték tőle, hogy melyik keresztnevét használja, vagy azt, hogy hogyan szólíthatják. Ezért döntött az Anna mellett, mert egyszerű, és rövid. Amióta ezt a nevet használta a mindennapi életben, főleg itt a hajón, senki sem tett fel kérdéseket a nevével kapcsolatosan. Mindenki Annának szólította.

S abban se tévedett a férfi, hogy valóban csodaszép, fényes, hollófekete hajjal áldotta meg az ég, ami a háta közepéig ért, amit édesanyjából örökölt. Anyja tipikus spanyol szépség volt, aki 18 éves korában szépségversenyt is nyert. Még ma is gyönyörű, s a rossznyelvek szerint a lányát is felülmúlja. Tehát a spanyol vonásaiban sem tévedett a férfi, amikor spanyolos nevet képzelt el neki. Ennyi minden csupán véletlenül? Apja amerikai diplomataként Madridban dolgozott, ahol a szülei megismerkedtek egymással. A nagyszülei nagyon nehezen fogadták el a helyzetet, hogy imádott leányuk, Isabell elhagyta a szülői házat, és hol itt, hol ott élnek a világban aszerint, ahová a vőjüket helyezik, de később megbarátkoztak vele, és családlátogatás címén ők is bejárták a fél világot. Anna azokban az években született, amikor még apja Madridban dolgozott, de alig volt pár hónapos, amikor Portugáliába költöztek. Amikor már nagyobb lett, gyakran ment a nyári szünetben a nagyszüleihez Sevillába. Mire felnőtt, már több nyelven beszélt, hiszen más-más országokban járt iskolába, és barátkozott a többi gyerekkel. Arról nem is beszélve, hogy az angol és a spanyol anyanyelve volt, hiszen odahaza ezt a két nyelvet beszélték. A szüleinek fontos volt, hogy mindkettőjük anyanyelvét megtanulja. Ismert olyan gyereket, aki szintén vegyes házasságban született, de csak a domináns szülő nyelvén beszélt, többnyire azon a nyelven, amelyik szülő országában éltek.

Elfordult a tükörtől, levette a rajta lévő vászondzsekit és az ugyanolyan nadrágot meg a piros blúzt és az ágyra terítette, majd kinyitotta a bőröndjeit, és szép kényelmesen berakta a holmiját a szekrénybe. Egyesével vállfára akasztotta a ruháit, nadrágjait. A blúzait és a fehérneműjeit meg a fiókokba rendszerezte. A lábbelik a szekrény alsó fiókjában kaptak helyet.

Miután végzett a kicsomagolással a fürdőszobába ment, hogy megengedjen magának egy langyos zuhanyt. Nem akarta a haját összevizezni, ezért gyorsan ráhúzott egy törölköző anyagból készült sapkát, ami elég nagy volt ahhoz, hogy beleférjen a sűrű és hosszú hajtömeg, amit egy úszósapkával, vagy egy szállodákban osztogatott, egyszerű átlátszó nylonsapkával nem tudott volna megvalósítani. Gyakorlott mozdulatokkal hol balra, hol jobbra hajolt, hogy az anyag nehogy átázzon, mert nem szeretett volna hajat is szárítani. Ahhoz még túl meleg volt, és aznap reggel már megmosta a haját. A kellemes vízsugár alatt kedve lett volna énekelni, de mint oly sok más alkalommal, a zuhany alatt nem tudta megállapítani a hangerősséget, és nem akarta felhívni magára a figyelmet. Itt a hajón nagyon vékonyak a közfalak. Minden lehet hallani.

A legelső útja során az egyik oldalszomszédja annyira horkolt, hogy képtelenség volt tőle aludni. Hiába dugta be a füleit wilson-vattával, akkor is hallotta, ezért úgy oldotta meg a problémát, hogy egész éjjel szólt a slágerrádió, ami a fülbedugással kombinálva már elviselhetőbbé tette a zajt. Aztán a második úttól kezdve új szomszédja lett, mert a hős éjszakai trombitás egy családi probléma miatt egyik napról a másikra felmondott, és azóta sem jött vissza a hajóra dolgozni. Arra gondolt, hogy az utasok között több fiatal pár van, nyilván nem malmozással töltik az időt az ágyban, s ha valami házsártos vénség a szomszédjuk, biztosan másik kabint kérne emiatt. Elnevette magát, mert elképzelte a jelenetet, amikor szegény szenvedő elmagyarázza a kapitánynak, hogy miért akarja a cserét. Szerencsére Martinez kapitány is, és a másodtiszt is megértő, segítőkész emberek mindenben.

A zuhany után felöltözött, egy hosszú, vörös selyemruhát vett magára, ami kiemelte holló haját és kreol bőrét. Testének puha ívét kihansúlyozta a simogató szövet. Arcát mesterien kisminkelte, a füstös szemek és a sötétvörös rúzs a végzet asszonyává varázsolta. Lábát egy magassarkú, fekete szandálba bújtatta, ami érzékibb járást tett lehetővé számára. Kézbevette az elegáns kézitáskáját és elhagyta a kabint. Elindult az étterem irányába. Aki csak látta, megfordult utána.

– Ciao, Anna, sono contenta vederti – köszöntötte az egyik matróz és olaszos szeretettel megölelte.

– Ciao, Marcello, come stai? Tua famiglia, tutto bene?

– Si, niente male, ci vediamo, Anna! – köszönt, aztán ment a társa után, de pár lépés után mindkét férfi visszafordult megcsodálni a nőt hátulról is.(1)

Anna az önkiszolgáló étteremhez ért. Meglátta az ismerős lányokat egy nagy kerek asztalnál, és arafelé vette az irányt, ügyelve a járására. Nem lehetett nem észrevenni. Amint belépett, minden szem rá szegeződött.

– Bonsoir Etienne, as-tu vu le match hier soir? – szólt a francia származású tiszthez, aki nagy foci rajongó volt és ott beszélgetett a nagy kerek asztalnál a lányokkal.

– Oui, je l'aimais tellement.(2)

– Szervusz, Tamás, minden rendben? – érdeklődött a magyar pincértől.

– Anna, szépségem, de jó látni téged – hajolt oda Tamás, és adott neki egy puszit, miközben a nőnek az jutott eszébe, amit egyik útjuk alkalmával a férfi mesélt neki: A Costa Corcordia nevű hajón dolgozott, azon a Costa Corcordián, amelyik 2012. Januárjában Olaszország partjainál, az Isola del Giglionál felborult a kapitány hibája miatt, és 32 ember lelte halálát, utasok és alkalmazottak egyaránt és megértette,hogy Tamás évek múlva is traumatizáltnak érezte magát a történtek miatt. Több, mint egy évig nem is dolgozott, gyakran rémálmai voltak, s többször járt pszichológusnál is, mire újra munkába állt. Úgy tűnt, hogy mára már kiheverte, de biztosan soha sem fogja elfelejteni azt az éjszakát.

Franznak németül köszönt, a kínai Lee-hez is volt pár kedves szava kínaiul. Az egyik lány, Pamela spanyol volt, őt is az anyanyelvén üdvözölte. A hajón egyébként az angol volt a hivatalos nyelv a személyzet számára.

– Istenem, ha tudnád, hogy irigyellek – kiáltott Sarah, egy amerikai vonzó szőke, amolyan babaarcú szépség, aki az egyik üzletben dolgozott a fedélzeten. – Te hány nyelven beszélsz?

– Hat vagy hét – válaszolta Anna és hanyagul megvonta a vállát. – Nem nehéz idegen nyelveket beszélni, ha gyerekként tanulsz. Apám kiskoromban számos országban dolgozott, három-négy évet egyhelyen, s mi , a család is mindig vele voltunk. Én mindig az adott ország gyerekeivel játszottam és ott jártam iskolába.

Ha valaki rákérdezett, hogy milyen munkát végzett az országokban az apja, azt felelte nekik, hogy katonatiszt volt. Senkinek se beszélt róla, hogy anyai ágon Spanyolország egyik leggazdagabb családjának az örököse, apja pedig Florida egyik előkelő és dúsgazdag családjának egyetlen fia. S ő, a lányuk, testvér híján ennek a mesés vagyonnak egyetlen örököse. Nem volt arra szüksége, hogy a többiek tudjanak erről. Miért kellett volna magyarázkodnia arról, hogy ilyen háttérrel miért dolgozik egy utasszállító hajón utaskísérőként, hiszen akár egész nap shoppingolhatna a világ legdrágább üzleteiben, vagy luxushajókkal járná az óceánokat, és koktéllal a kezében napozna a medence partján. Jobb, ha csak úgy gondolnak rá, mint egy egyszerű dolgozó nőre, aki egy közülük.

– Történt valami különleges az elmúlt két hétben? – kérdezte, hogy elterelje a jelenlévők figyelmét más irányba.

– Semmi különös – válaszolta Sarah.

– Talán csak az, hogy van egy vadonatúj fényképészünk a fedélzeten – újságolta Pamela, aki fodrászként dolgozott a hajó szépségszalonjában. – Bradley a neve... Mondanom sem kell, hogy Sarah máris felfigyelt rá.

– Ma délután összefutottam vele a folyosón, jaj, annyira aranyos! Remélem, hogy gyakran találkozom majd vele! – sóhajtotta a másik lány ábrándos szemekkel.

– Biztos neki is van szeretője minden kikötőben, mint az összes tengeri medvének – nevetett Pamela.

– És akkor mi van? Nekem is lehet minden kikötőben, a hajón is, otthon is. Hol van az megírva, hogy csak a férfiaknak lehet? – replikált Sarah, s ebben a pillanatban odalépett hozzájuk valaki.

– Elnézést, szabad ez a hely?

Anna felnézett, és rájött, hogy a pár perccel korábbi beszélgetés tárgya éppen ott volt, egy lépéssel arrébb, az üres szék előtt. Emlegetett szamár megjelenik – jegyezte meg kínaiul, abban a reményben, hogy az érdekelt nehogy megértse. Nem feltételezte róla, hog beszél kínaiul, így csak Lee mosolyodott el.

– Természetesen. A személyzet tagjai bárhová leülhetnek – felelte hidegen, mert nem akarta, hogy a férfi esetleg mást érezzen ki a hangjából és közben rá sem nézett a fotósra.

Brad figyelmen kívül hagyta ez a hidegséget, közömbösséget és leült mellé, majd felvette az étlapot. Sarah és Pamela kíváncsi szemmel mérték végig, már-már olyan intenzíven néztek rá, hogy a férfi alig várta, hogy leadhassa a rendelést, és beletemetkezhessen az evésbe.

– Bradley Novack vagyok, a hajó fotósa – mondta röviden a pincérnek, aki éppen kihozott pár adag vacsorát, amit már az ott lévők megrendeltek. – Sajnálom, hogy elkéstem. A délutáni fotókkal dolgoztam, és nagyon elszaladt az idő.

– Akkor mit hozhatok Önnek? – kérdezte a pincér.

– Nekem egy szép, nagy pizzát hozzon, egy adag vegyes zöld salátát és egy pohár vörösbort.

– Milyen pizzát óhajt, uram? Elég, ha a számát megmondja!

– A 14-est kérném.

– Rendben – nyugtázta a pincér, és elindult a konyha irányába.

– Tetszik az új munkád? – kérdezte Sarah, miközben a szemével simogatta a férfit.

– Igen. Tetszik. Szeretek az emberek között lenni.

– Azt mondtad az előbb, hogy a fotókkal dolgoztál azért késtél el – nézett ábrándos szemekkel a férfira.

– Igen igaz, rengeteg fotót csináltam, lehet ugyanarról az arcról többször is, de remélem, két nap múlva már meg tudom külömböztetni a nyájamat – nevette el magát.

– Ó, természetesen – nevetett Sarah is. – Egyébként szeretnék pár képet én is. Tudod, hogy elküldjem őket a szüleimnek.

– Sajnálom, de nem tudok segíteni rajtad. A főnök, mármint a hajó kapitánya pontos utasításokat adott nekem ezzel kapcsolatban. Csak az utasokat lehet fényképezni. Ő a főnököm, és ha meg akarom tartani a munkámat, akkor szigorúan be kell tartanom az előírásokat.

Anna felfigyelt erre a válaszra és azt kérdezte tőle:

– És akkor ma délután, amikor engem fényképezett?

– Sajnálom, de akkor még nem tudtam, hogy a személyzet tagja.

Anna szinte láthatatlanul, de elmosolyogta magát, ez a magyarázat hihetőnek tűnt, bár valami mégis zavarta, s mielőtt ideje lett volna ezen gondolkodni, odalépett hozzájuk a pincér a még hiányzó ételekkel, majd letette a tányérokat az asztalra. Egyet fordult, és Bradley Novak elé is letette a 32 cm-es, kerek, csipős kolbászos, gombás, mozzarellás pizzát és a salátát. Egy kis fél literes kancsóban hozta ki neki a vörösbort, és töltött belőle egy talpas pohárba, melyet az asztal közepéről vett el. Elkezdtek enni, de evés közben is beszélgettek. Brad nagyon érdeklődőnek tűnt.

– Úgy hallottam, hogy a Caribbean Dreamsnek pár hónapja van ez az új programja – mondta Anna felé fordulva.

– Igen, valóban. Tudja, nagyon sok körutazás van a Karib-tengeren, és nem mindegy, hogy mit kínálunk az utasoknak azon kívül, hogy sütkérezzenek a fedélzeten a tenger közepén és egy úszó városban költsék el a pénzüket.

– Ah, értem, tehát ez az oka annak, hogy Mister Harmon, a hajózási társaság tulajdonosa arra a következtetésre jutott, hogy létrehozta ezeket a különleges hajóutakat?

– Igen, a Caribbean Dreams-el utazni nem egy szokványos hajóút – válaszolta Anna. – Vannak hagyományos utasaink, akik csak a szokásos hajókörút, tenger látványa, pihenés miatt vannak itt.. És van néhán nyári nyugdíjasunk is, akik a nyarat a hajón töltik.. Jó kaja, állandó orvosi ellátás, kellemes programok.. Állítólag olcsóbb, mintha egy privát tulajdonban lévő idősotthon.

– És a telet hol töltik? Általában október végétől március végéig nincsenek körutazások jegyezte meg Brad.

– Az egyik idős hölgy, aki hetente jön a frizuráját csináltatni hozzám, ő is ilyen hajólakó nyugdíjas.. Majd megkérdezem tőle, amikor legközelebb jön – felelte a fodrász lány.

– És a többi utas?

– Aztán vannak azok, akik Anna csoportjába tartoznak, vagyis a különleges programban részt vevők. – szólt közbe Sarah, majd Annához fordult, aki átvette a szót.

– A programban résztvevő utasok az első héten többször is leszállhatnak a hajóról, kagylókat gyűjteni kisebb-nagyobb atollokra, vagy akár pecázni. A második hetet Saint Martin sziget egyik turista falujában töltjük, 10 bungalló van lefoglalva erre a célra, 2-3 személyesek, aztán van egy nagyobb, ahol a kézműves foglalkozásokat tartjuk. Megtanulják hogyan készítsenek vázákat, művészi kereteket vagy bármilyen más tárgyat, azokból a kagylókból, amelyeket előzőleg gyűjtöttek. A férfiak pecázni, búvárkodni járhatnak, őket az ilyen kagylós dolgok nem igazán érdeklik.

– Ön is az utasokkal van a szigeten? – kérdezte Brad Annától, elárulva kíváncsiságát a program iránt.

– Igen, persze. A kagylókból készülő tárgyak az én szakterületem, ezért is vállaltam, hogy itt dolgozom.

– És az étkezés miként van biztosítva a szigeten?

– A turistafalu központjában van egy étterem, ami a mi bungallóinktól kb. 10-12 percnyi gyaloglással érhető el, csodaszép pálmákkal övezett úton.

Brad bólintott, kicsit gondolkodott, majd újra megszólalt.

– A programban résztvevő utasok már nem mennek vissza a hajóra, igaz?

– Igen, ők már nem. Ők majd repülővel térnek vissza New Orleansba. A repülőtér a sziget fővárosában található, Philipsburgban, ahová különjáratú autóbusz viszi a résztvevőket.

– Azt tudod, hogy a Princess Juliana nemzetközi repülőtér Philipsburgban az egyik legveszélyesebb repülőtér? – vágott közbe Sarah.

– Nem, nem tudtam. De miért? – nézett rá Brad kíváncsian.

– Anna, meséld csak el neki !

– A kifutópálya nagyon rövid, nyugati küszöbe alig 80 méterre található a Macho Beach nevű tengerparti strandtól. A kifutópálya rövidsége miatt a strand felett csak 10-20 méter magasan szállnak el az ereszkedő repülőgépek. A dombos másik vége miatt a leszállásra csak ebből az irányból használható a pálya. Ugyanezen ok miatt a gépeknek gyorsan kell a felszállás után emelkedniük, ezért az induláskor a fékek kioldása előtt a pilóták gyakran a hajtóműveket teljes tolóerőre kapcsolják, ami miatt a nézelődés nem mindig ajánlott.

Bradnek fennakadt a szeme a csodálkozástól, és arra gondolt, hogy a strandolók mekkorát nézhetnek, amikor szinte a fejük felett száll el egy utasszállító repülőgép. Biztosan tájékoztatják erről a turistákat, strandolókat, de valószínűleg ő is megrémülne, amikor tíz méterre a feje felett egy utasszállító repülőgép szállna el. Tíz méterre a fej felett az ember úgy érezheti, hogy kinyűjtja a karját és eléri. Lehet, még a víz alá is bebújnak páran, vagy hanyadt-homlok menekülnek. De nem igazán kalandozhattak el a gondolatai, mert a hajóról és a hajóútról akart volna a lehető legtöbbet megtudni.

– És a hajó ? – tett fel újabb kérdést a fotós.

– A Caribbean Dreams, amint a különprogram résztvevői leszállnak, máris megfordul, visszamegy New Orleansba, hogy felvegye a következő csoportot – magyarázta Anna. – Viszont ez az új csoport már egy hagyományos körutas útat tesz meg. Amikor ők visszatérnek New Orleansba, akkor indul majd a következő hobbiprogramos hajóút. Addigra már èn is újra ott leszek.

– Értem. Tehát csak minden második úton lehet leszállni pecázni, kagylózni.