© Nyáry Krisztián, 2024

Képek © Jogtulajdonosok

Borító és tipográfia: Mohammed Nur

A borító Gulácsy Lajos Nakonxipánban hull a hó (1910)

című festménye felhasználásával készült.

Jelen kiadvány a jogtulajdonos írásos engedélye nélkül sem részben, sem egészben nem másolható, sem elektronikus, sem mechanikus eljárással, ideértve a fénymásolást, számítógépes rögzítést vagy adatbankban való felhasználást is.

Kiadja 2024-ben a Corvina Kiadó Kft., az 1795-ben alapított

Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja

1086 Budapest, Dankó u. 4–8.

corvina@lira.hu

www.corvinakiado.hu

Felelős kiadó: Király Levente, a Corvina igazgatója

Felelős szerkesztő: Hevesi Judit

Műszaki vezető: Székelyhidi Zsolt

Korrektor: Torma Lászlóné

ISBN 978 963 13 7085 0

Elektronikus könyv: Szegedi Gábor

Tartalomjegyzék

Ajánlás

Szép Ernő: A kávéházi ember

Előszó

Köszönetnyilvánítás

K. S.: Szerelem Dal a’ Kávés Findzsához

Berzsenyi a Paradicsomban

Csokonai Vitéz Mihály: A pesti dicsőség

A Pilvax és Petőfi, a kávéköltő

Petőfi Sándor: Pinty úrfi

A Kammon rendbontói a Landerer-nyomda hűlt helyén

Jókai Mór: (U.)

Kávéforrás Andersentől a Borsszem Jankóig

Rákosi Jenő: Ő és ő

Koronaőrök és kozmopoliták a Korona kávéházban

Reviczky Gyula: Ugyanannak

Drechsler: ahol Jókai utoljára táncolt, Krúdy először nősült

Krúdy Gyula: A szoknyás Brankovics György furcsa szokásai

Fiume: a kávékikötő és az anekdotakapitány

Szini Gyula: Éjjel egyedül a kávéházban

Tolvajok és demokraták az Abbázia-parton

Vázsonyi Vilmos: Te régi kávéházi asztal

Az irodalom központja: a Centrál

Szabó Lőrinc: Centrál

A Nyugat alapításától a Bristol dizőzéig

Somlyó Zoltán: Pesti ritmusok

Kávéházak metropolisza: a New York

Kosztolányi Dezső: Szellemidézés a New York-kávéházban

Javító kávé a Japánban

Zelk Zoltán: A költő reggelizik

Párbajok és pofonok a Palermóban

Szép Ernő: A kávéház

A Baross és a Balszélfogó bajnokai

Kosztolányi Dezső: Régi pincér

Arankairtás a Hadikban

Karinthy Frigyes: Nihil

Két Szabó a Philadelphiában

Szabó Dezső: A Philadelphia ablakában

Festők, kabarék és kémek a Greshamben

Nagy Endre: A kabaré regénye

Bucsinszky már alszik

Nagy Lajos: Budapest nagykávéház

A Simplon lázadói

Zelk Zoltán: Egy éjszaka 1932-ben

Népiek és urbánusok barátsága a Belvárosiban

Orbán Ottó: Sírkő és káprázat; a Belvárosi kávéházban

A Luxor Szomorytól Kertészig

Ladányi Mihály: Önkívületek nélkül

Függelék

Ady Endre: Kávéházban

Felhasznált irodalom

A kötetben szereplő irodalmi művek forrásai

Képek jegyzéke

Juhász Gyula: A kávéházi bánat

Volt tanáraim,
Bácskai Mihály, Bácskai Mihályné és
Dózsa Erzsébet emlékére

Szép Ernő

A kávéházi ember

Pest a kávéházak városa,

Ezt a frázist hallották már, nemde?

Kávéházak városa biz ez,

S kávéházi ember vagyok benne.

Én vagyok a kávéházi,

Kávéházi ember,

Ki feketét s kapucinert,

Kapucinert rendel.

Van már bennem egy fekete-tenger,

Én vagyok a kávéházi,

Kávéházi ember.

Abbázia, New-York, Balaton,

Magyar Világ, Upor, Emke, Lido,

Tibennetek él a pesti nép,

A keresztény éppugy mint a zsidó.

Belétek vagyok bezárva

Bezárva én árva,

Eledelem, szivar, ujság,

Két tojás pohárba.

Kávé habbal, nekem egyéb nem kell,

Én vagyok a kávéházi,

Kávéházi ember.

Nyáron csak a Balaton előtt

Ülök s a Lidóba megyek télen,

S ha a Magyar Világot unom,

Kivándorlok a New-Yorkba kérem.

S ha netalán csókra kapok

Gusztust hébe-korba,

Megtalálom a Francais-ba,

Avagy az Ámorba.

Jóba vagyok ott a női nemmel,

Én vagyok a kávéházi,

Kávéházi ember.

Társaságom kávéházba van,

Ismerek ott ügynököt és bárót,

Ott olvasom én el A Napot

S feleségem a Magyar Figárót.

Az asszony a gyerekeket

Megszülni ott szokta,

S ott a tejet mind a gyerek

Szalmaszálon szopta.

Ott üt meg a guta engem egyszer –

Én vagyok a kávéházi,

Kávéházi ember.

(1908)

Előszó

Ez a könyv nem elsősorban a kávéházakról szól – felesleges is lenne. A magyar kávéházak kultúrtörténetét az elmúlt pár évtizedben páratlan alapossággal térképezte fel és tárta nyilvánosság elé néhány elhivatott szakember. Közülük is elsősorban Saly Noémi és Zeke Gyula voltak azok, akik annyi fontos tényt tártak fel, és annyi legendát cáfoltak a témával kapcsolatban, hogy értelmetlen és elbizakodott vállalkozás lenne a nyomukban járni.

Ez a könyv elsősorban a kávéházakba járó írókról, festőkről és más művészekről szól. A kávéház közel kétszáz évig nemcsak második lakhelye volt a magyar művészeknek, hanem az egymást formáló eszmék és a polgári szabadság iskolája is. Nélküle irodalmunk, sőt, a teljes magyar kultúra is alapvetően másmilyen lenne. E könyvben arról mesélek, hogyan vált törzshelyévé néhány kitüntetett budapesti kávéház meghatározó művészeknek, és hogyan kapcsolta össze egy-egy hely a legkülönbözőbb meggyőződésű és társadalmi hátterű alkotócsoportokat, sőt, generációkat.

„Kávéház nélkül nincs irodalom” – írta Márai Sándor, és komolyan gondolta. Ez azonban nem jelenti azt, hogy a kávéházak elsősorban az irodalom színhelyei lettek volna, vagy hogy meghatározó részüket irodalmi kávéháznak nevezhetnénk. A millennium idejének ötszáz budapesti kávéházából például legfeljebb ötöt-hatot illethetünk az „irodalmi” jelzővel, és nem volt ez másképp később sem. A kávéházak fennmaradó 99%-át tisztviselők és iparosok, katonák és temetkezési vállalkozók, bukmékerek és tőzsdei alkuszok, ügyvédek, zongorahangolók, viceházmesterek és törvényhatósági képviselők – egyszóval fővárosi polgárok – látogatták. Tekintet nélkül rangra, nemre és származásra, mindenkinek megvolt a maga törzshelye, és a legtöbb helyen sosem láttak eleven írót.

Az „irodalmi” vagy „művészkávéházak” azért maradtak meg inkább az utókor emlékezetében, mert törzsvendégeik nemcsak megírták mindennapi tapasztalataikat és emlékeiket, de idővel róluk is írtak életrajzi könyveket. A legismertebb kávéházi történetek és legendák elsősorban a 19-20. század fordulójához, a Nyugat első nemzedékéhez kötődnek. Ennek köszönhető az a nem kis részben torz képzet, hogy ez volt az irodalmi kávéházak vagy a kávéházi irodalom fénykora. A valóságban a kávéház nagyjából száz évig volt meghatározó találkozó- és (jóval kisebb részben) alkotóhelye magyar íróknak – nagyjából az első kávéházi költő, Petőfi Sándor korától Radnóti Miklós koráig. És ha ehhez azt is hozzátesszük, hogy volt fél évszázadnyi „felvezető időszak”, amely az irodalom városiasodásával párhuzamosan már a 18. század végén elkezdődött, majd volt egy ugyancsak fél évszázados „levezető időszak”, amikor a szocializmus korlátai között ugyan, de mégis pislákolt még az előző korszak visszfénye, akkor kimondható, hogy a kávéház kétszáz évig volt a magyar irodalmi élet színtere.

Ez a Kármán Józseftől Kertész Imréig, Csokonaitól Csoóri Sándorig tartó két évszázad legalább harminc éve lezárult. Az ezredforduló óta létrejött, kulturális feladatokat is ellátó kávéházak igen fontos munkát végeznek, de már nem a művészek második otthonai, hanem hiánypótló rendezvényhelyszínek. Ma már nem nagyon van olyan ember, akinek mértékadó személyes emléke lenne a világháború előtti időszak klasszikus kávéházi világáról, de az idősebbek közé tartoznak azok is, akik még eljártak a 60-70-es évek túlélő kávéházaiba, a Hungáriába, a Luxorba vagy a Belvárosiba. Mindez kedvező terep a mítoszgyártásnak.

Molnár Ferenc a Dunába dobta a megnyíló New York kulcsait, Rejtő Jenő a kéziratai soraival fizetett a Japánban, Krúdy Gyula pedig a Belvárosiban írta a Szindbádot. Az első kettő kedves, de hamis legenda, a harmadik marketingcélú hazugság. Ráadásul az irodalmi kávéházként híressé vált vendéglátóhelyek sosem voltak kizárólag írók törzshelyei. A kávésok, ha meg akartak élni tevékenységükből, nem is engedhették volna meg maguknak ezt a luxust. Sok helyen kifejezetten nem örültek az egész nap egy kávé felett üldögélő művészek megtelepedésének, máshol elfogadták a jelenlétüket, s csak néhány kávéházban üdvözölték őket, mert valamiféle reklámlehetőséget láttak bennük.

Nem volt ez őrült elképzelés, hiszen a kávéházak fénykora egybeesett azzal a korszakkal, amikor a művészek, de különösen az írók társadalmi megbecsültsége és ismertsége jóval nagyobb volt, mint manapság. 1933-ban Krúdy Gyula halála másnapján a legnagyobb bulvárlap négyoldalas mellékletben emlékezett meg az író életéről, könyveiről és törzshelyeiről. Ma egy Krúdy-kaliberű írónak legfeljebb pár soros rövidhír jutna, ha egyáltalán. Ennek a népszerűségnek köszönhető, hogy a csöndesen pusztuló Hadikot Böhm Aranka és férje, Karinthy Frigyes zajos asztaltársasága hozta divatba, a Luxorban pedig egész üzletmenetet építettek arra, hogy a művészek odavonzották a romantikus lelkű nőket, akik viszont már a pénzes gavallérok számára jelentettek vonzerőt. Vagyis az írókra, festőkre és társaikra a polgári közönség kovászaiként volt szükség a kávéházakban. A Fiume irodalmi menüje, a Japán mindig újratölthető javító kávéja valójában ezt a bonyolult ökoszisztémát volt hivatott fenntartani.

Ez a mindig változó, lüktető közeg nem kedvezett az állandóságnak. Ezért is volt ritka, hogy egy-egy művész örökké hűséges legyen a törzshelyéhez, vagy hogy egy alkotóműhely kizárólag egyetlen kávéházhoz kötődjön. Amikor egy irodalomtörténeti munkában vagy kortárs visszaemlékezésben azt olvassuk, hogy valamelyik költőnknek a New York kávéház volt a törzshelye, azt érdemes úgy értenünk, hogy sokat járt oda is. Molnár Ferenc például sportot űzött abból, hogy naponta akár 4-5 kávéházat is végigjárt, mégpedig tudatosan. Kortársa, Lengyel Menyhért szerint „minden témáját elmondta széles körű hallgatóságának éspedig különféle kávéházakban, s leste a hatást. (...) Volt rá eset, hogy az Abbázia kávéházban megbukott a témával, viszont a New Yorkban sikere volt, s akkor egy ideig nem tudta, hozzáfogjon-e, míg végre a Japán kávéházi törzsasztalánál kiderült, hogy szép esélye lesz vele, tehát megírta a darabot.” Ezzel nem volt egyedül.

Bár Karinthy Frigyes életművét lehet akár kedvenc kávéházai szerint is szakaszolni – az Így írtok ti a New York-, a Tanár úr kérem a Hadik-, az Utazás a koponyám körül a Centrál-korszakban született –, mindez nem jelenti azt, hogy közben ne járt volna párhuzamosan máshová is a Gebauertől a Barosson át a Bucsinszkyig. Legalább fél tucat pesti kávéház dicsekedhetett azzal – ha a kávés egyáltalán büszke volt ilyesmire –, hogy Vajda János, Reviczky Gyula, Ambrus Zoltán, Kosztolányi Dezső, Kassák Lajos, József Attila vagy Zelk Zoltán törzshelyeként tartotta számon – ideig-óráig. De nehéz helyzetbe kerülünk akkor is, ha meg akarjuk válaszolni a kérdést, hol szerkesztették 1908/1909-ben az induló Nyugatot: az alapítás helyszíne, a Bristol éppen olyan jó válasz erre, mint a New York vagy a Centrál.

Nem lehet pontosan tudni azt sem, hogy az új század modern festői, Ferenczy Valér, Csók István, Márffy Ödön, Czóbel Béla és mások által 1907-ben alakított Magyar Impresszionisták és Naturalisták Köre az Abbázia vagy a Japán asztalainál jött-e létre, mindenesetre tagjai mindkét kávéházat törzshelyüknek tekintették – a közeli Nicolettivel együtt. Csak annyi biztos, hogy ebben a szűken mérve száz, bőven számítva kétszáz esztendőben a magyar művészek igen nagy hányada elképesztően sok időt töltött a kávéházakban. Az írók gyakran a fél életüket. Persze jócskán időztek törzsasztalaik mellett a színészek, zenészek vagy a képzőművészek is, de őket legalább az alkotás folyamata a színházakhoz, előadótermekhez és műtermekhez kötötte.

De végül is miért jártak a művészek kávéházba? A legegyszerűbb magyarázat a megváltozott életformával függ össze. A reformkortól kezdve a magyar irodalom, a képzőművészet és a zene is megérkezett a városokba a bécsi udvarból, az arisztokrata kastélyokból és vidéki udvarházakból. Természetesen éltek még a régi modellek is, de a művészek első számú közege a város lett, legfontosabb fogyasztóik pedig egyre inkább a városi polgárok. A gyorsan növekvő városok közül is elsősorban Pest-Buda biztosított otthont a számukra. A többnyire szűk pénztárcákból kicsi, kényelmetlen, rosszul fűthető lakások bérlésére futotta, ahol minél kevesebb időt igyekeztek eltölteni. Mindez Vörösmarty korától József Attila koráig, bő száz évig folyamatosan igaz volt.

Petőfi és a Tízek Társaságának tagjai a hideg, az örökös félhomály és a poloskák elől is menekültek a kivilágított Pilvaxba. Kóbor Tamás költő az 1890-es évek elején arról írt, hogy „kényelmetlenül élnek az emberek Budapesten, és ez a tömérdek, fényes kávéház arról beszél, hogy nincs otthona a fővárosi embernek, különben nem töltené idejének nagy részét a dohányfüstös, a fülledt levegőjű kávéházban”. Móricz Zsigmond pedig egy 1934-es regényében beszélt arról, hogy az emberek Pesten szomorú otthonokban laknak, és „ezért van az, hogy Budapesten van a legtöbb kávéház a világon”. Ugyanezt a tapasztalatot fogalmazza meg szelíd iróniával a millennium időszakának jelmondata: „a kávéház jobb, mint otthon”, vagy Királyhegyi Pál örökbecsű bonmot-ja is: „A kávéház azért jó, mert az ember nincs otthon, és még sincs a szabad levegőn”.

Persze a kávéház mindig is több volt, mint kiterjesztett nappali és dolgozószoba – hiszen nem privát, hanem közösségi térről van szó. A művészek közül leginkább az íróknak volt szükségük arra, hogy kialakítsák kapcsolati hálójukat. Amíg egy festmény vagy egy szobor egyedi alkotás, és többnyire egyetlen megrendelő számára (vagy annak reményében) készül, addig az irodalomnak közvetítő intézményekre, könyvkiadókra és lapkiadókra is szüksége van. Az írók egyre inkább rászorultak arra, hogy összehangolják vagy legalább megvitassák esztétikai, világnézeti és gazdasági céljaikat. Komolyabb összejövetelt nagy magánlakások, tágas kiadói szobák híján csakis vendéglátóhelyeken, ezek közül is elsősorban kávéházakban lehetett tartani. Nem véletlen, hogy a magyar kultúrtörténet első és egyetlen sikeres írósztrájkja – Petőfi vezetésével – egy kávéházban szerveződött. Folyóiratot szerkeszteni, kéziratokat javítani pedig olcsóbban és kényelmesebben lehetett egy-két márványasztalt körbeülve, mint nagyobb szerkesztőségi irodát bérelni.

Erre a kapcsolati hálóra már csak azért is égető szükség volt, mert a szépírók nagy része ebben a száz esztendőben jellemzően hírlapíró is volt, tehát abból élt, hogy naprakész információkkal rendelkezik – ezek jelentős részét pedig kávéházakban lehetett megszerezni. A kávéházak töltötték be a mai közösségi média szerepét is, ahol pletykák és megbízható hírek egyaránt gazdát cseréltek. Ráadásul sokkal inkább az utóbbiak: aki 1848-ban betért a Pilvaxba – pár perc sétára a postakocsi- vagy a gőzhajóállomástól, nem messze a vármegyeházától –, az azonnal megtudhatta, mi történt nyolc órával korábban Bécsben vagy hat órája Pozsonyban, vagy mi fog történni fél óra múlva a megyegyűlésen. A kiegyezés korának legfontosabb informális „hírügynökségei” a Kammon, a Kávéforrás és a Korona kávéházakban működtek, és még 1914-ben is a Fiume kávéház főpincére tudatta először a pesti sajtó képviselőivel, hogy Szarajevóban lelőtték a trónörököst. (Az Est főszerkesztője nem is várta meg, hogy a hírt a Magyar Távirati Iroda megerősítse, azonnal tudósítókat küldött a helyszínre. Mire Tisza István miniszterelnök hivatalosan értesült a merényletről, már utcán volt a lap különkiadása.)

Ám a legfontosabb, ami miatt nem volt érdemes elmaradni a kávéházakból, az volt, hogy itt lehetett behatóan megismerni a teljes városi társadalmat. Egy író, akinek ez a társadalom szolgáltatta a témáját, itt testközelből figyelhette meg modelljeit. Lényegében csak a legszegényebb, perifériára szorult alsó rétegek és a leginkább elzárkózó konzervatív arisztokrácia és felsőpapság nem járt kávéházba, bár kivételeket körükben is találunk. Rajtuk kívül a hordártól, sőt a zsebtolvajtól a banktisztviselőn át a vezérkari tábornokig mindenki megfigyelhető volt itt, sőt, szóba is lehetett vele elegyedni. Valóságos témaparadicsom egy írónak.

Már a legkorábbi szerzők is jól ismerték a kávéháznak ezt a funkcióját. Kisfaludy Károly Petőfi születésének évében, 1823-ban írta Tollagi Jónás viszontagságai című elbeszélését, amelynek hőse így szerzi első pesti élményeit: „Hol az ember idegen, senkit sem ismer; de így az ember csupa nézésből nem sokat tapasztal, azért én is lementem az alattam lévő kávéházba, hol több városi ifjakkal mindjárt is megismerkedtem.” A dualizmus irodalmi intézményrendszerének egyik meghatározó alakja, Rákosi Jenő szerint „minden intelligens ember ifjúsága egy részét kávéházban tölti el. (...) Nevelése enélkül hiányos és tökéletlen”.

A kávéház ebben az értelemben az antik agora funkcióját is betöltötte – ahol emberek szabadon találkoztak, információk és eszmék szabadon keveredtek. Nem véletlen, hogy a szabad polgári nyilvánosság legfontosabb színtereit kezdettől gyanakodva figyelték az egymást váltó hatalmi rendszerek. Jellemző adat, hogy maga a kávéház szó először egy jogi dokumentumban, egy szegedi tanácsi jegyzőkönyvben bukkan fel 1764-ben. Így szól: „Azért korbácsoltatott meg, miért mentem a kávéházba.” A kávéházakat éppúgy figyeltette a bécsi kamarilla, mint a következő rendszerek rendőrhatóságai, s végül a polgárságtól legjobban rettegő kommunisták zárták be csaknem mindegyiket – jóvátehetetlen kárt okozva ezzel a városi közösségi életnek és az irodalomnak is.

A kávéházak korszaka lejárt, de egykori művész vendégeik öröksége ma is a magyar kultúra fundamentumát jelenti. Az ő mindennapjaikról, komoly vitáikról és komolytalan mulatságaikról szól ez a könyv. Főként az írókra és a képzőművészekre koncentrálok, a muzsikusok, színészek és más előadóművészek beemelése szétfeszítette volna a rendelkezésemre álló kereteket. A nagyjából két tucat alaposabban bemutatott kávéház mindegyike budapesti, a vidéki kávéházi élet színterei ezúttal kimaradtak. Sőt, még pesti művészkávéházakat is találhatunk, amelyekről nem mesélek itt bővebben – most ennyi fért bele ebbe a kötetbe.

„Füst és kávé között henyélek, / mivel a dolgom, végzetem csak annyi, / hogy élek” – foglalta össze kávéházi életfilozófiáját Kosztolányi Dezső. Néha ennyi is pont elegendő. Ezúttal nem is kívánok többet magamnak és az olvasóknak.

2024. szeptember 30.

Köszönetnyilvánítás

Tizenhatodik könyvem születésében ismét örökös „első olvasóim”, Hevesi Judit és Kúnos László voltak leginkább segítségemre. Az itt megjelenő szövegek egy részének első verzióját átnézte Eszéki Erzsébet is, aki szintén sok észrevétellel segítette munkámat. Steinmacher Kornélia főként a 19. századi történetek kapcsán nyújtott segítséget. Legfőképp nekik és a Corvina Kiadó Király Levente vezette csapatának köszönöm, hogy egy kézirathalomból ismét könyv született.

A történetek megírásában, a képek összegyűjtésében, a könyv technikai előkészítésében is sokan közreműködtek. Különösen a kötetben szereplő szerzők családtagjainak, jogörököseinek, életműveik kutatóinak tartozom köszönettel, akik dokumentumokkal vagy szóbeli beszámolókkal egészítették ki történeteimet.

Köszönöm Berka Attila, Csiffáry Gabriella, Fiáth Titanilla, Hegedűs Natália, Karcagi Klára, Mohammed Nur, Molnos Péter, Saly Noémi, Szegő János, Székelyhidi Zsolt, Szepes Erika és Torma Lászlóné segítségét.

Az intézmények közu¨l köszönettel tartozom az Arcanum Digitális Tudománytár, a Fortepan, a Fővárosi Szabó Ervin Könyvtár, a Kieselbach Galéria, a Magyar Kereskedelmi és Vendéglátóipari Múzeum, az Országos Széchényi Könyvtár, a Petőfi Irodalmi Múzeum, a Szépművészeti Múzeum – Magyar Nemzeti Galéria, valamint a Virág Judit Galéria nélkülözhetetlen segítségéért.

Nyáry Krisztián

K. S.

Szerelem Dal a’ Kávés Findzsához

Drága kincsem Galambocskám!

Piros virágú Findzsácskám,

Ér’tted halok ér’tted élek

Száz Szalmásért sem cserélek.

Ha meg pillantalak reggel

A’ rokon Findzsa - Sereggel,

Az Öröm Szívem’ ált’ járja,

’S hogy teli légy alig várja.

Mihelyt szagod orrom’ éri

Kávém! Levedet szám kéri,

És reggel bár bajom vagyon,

Segít’sz azon hamar, ’s nagyon.

Ha beléd mártom zsemlyémet

Puhán – az Etyepetyémet

Úgy annyira felingerled,

Hogy nem győzök telni veled.

(...)

Szerelemről a’ mit Vitéz

Írt, Kávém Te rád jobban néz ,

Tudom, semmit nem hibázom

Ha én azt reád ruházom.

„Nincs a’ Nektár ollyan édes,

„A’ mellyet tölt Ganymédes

„A’ Jupiter Csészéjébe”

Mint Findzsám tart kebelébe’.

Bár a’ kulacsot szerette,

Vitéz, és azt éneklette,

De rólad sem felejtkezett

Sőt híven megemlékezett.

Mert önn’ szájából hallottam;

Hogy vele Deákoskodtam:

Hogy ha reggel hörpölgethet,

Az nap a’ legvígabb lehet.

Az volt szíve’ óhajtása:

Támadna Kávé’ forrása!

Melly a’ Téj-szín folyójába

Belé folyna valójába’.

(...)

Millyen nagy a’ becsületed,

Szóllja pompás Épületed,

Melly minden nagy Városokban,

Kitetsző- ’s isznak azokban.

(...)

Már a’ reggelt alig várom,

’s Mihelyt szemeim’ fel tárom,

És ruhámat felöltözöm

Kedvelt kávémmal töltözöm.

Hörpölöm édes örömmel,

Vigyázok, és nem töröm el

Piros virágú Findzsámat,

Mellyhez szoktattam a’ számat.

Alig hogy azt el végezem,

Mindjárt Pipám’ környékezem;

Az is jobban esik százszor,

Mint a’ kávé nélkül másszor.

(...)

(1829)

Berzsenyi a Paradicsomban

Kazinczy Ferenc pesti tanítványai, Szemere Pál, Vitkovics Mihály, Horvát István és Kölcsey Ferenc 1810 tavaszán már hetek óta várták, hogy a városba érkezik Berzsenyi Dániel, a niklai poéta, akit addig csak hírből, főként mesterük leveleiből ismertek. Amikor eljött a beharangozott látogatás időpontja, bejárták Pest és Buda összes ismert fogadóját és kávéházát, hogy rátaláljanak. Azt sem tudták, hogy néz ki, de végül a két várost összekötő hajóhídon szembetalálkoztak egy „kis kövér magyar” nemesemberrel, akinek nyomában egy szolgáló könyveket cipelt. Ő volt az. Az első találkozás jól alakult, a látogatás egésze mégis rossz szájízt hagyott a résztvevőkben. Berzsenyi ugyanis egyáltalán nem úgy viselkedett, ahogy kifinomult ízlésű pályatársai elvárták volna tőle.

Már kezdetnek közölte, hogy a szállására küldött versek egy részén elaludt, aztán nem engedte, hogy Vitkovits pesti szokás szerint megcsókolja. De az igazi döbbenetet azzal váltotta ki, hogy ahelyett, hogy új ismerőseivel tisztelgő látogatásra ment volna az idős Virág Benedekhez, beült a Paradicsom kávéházba, hogy a protokolláris program helyett a kor legnépszerűbb popzenészét, Bihari János prímást hallgassa. Ezt a városi költőtársak szerint pórias szórakozást aztán később is folytatta: a tiszteletére összehívott, irodalmi diskurzussal tarkított vacsoráról is felállt, és faképnél hagyta a jelenlevőket, mert a szomszéd teremben Bihari muzsikált. Kazinczy tanítványai beszámoltak mesterüknek a látogatásról: furcsán viselkedő falusi különcként, civilizálatlan zseniként festették le Berzsenyit. A jelek szerint a részt vevő irodalmárok már ekkor kétféleképpen gondolkodtak arról, mire is való egy kávéház: magasröptű esztétikai beszélgetések lefolytatására vagy önfeledt mulatozásra. Mintha nem lenne alkalmas mindkettőre...

A pesti kávéházi élet nem sokkal a török kiűzése után kezdődött. Az elnéptelenedett városnak még csak 2600 lakosa volt, amikor 1714-ben Blasius Cavesieder (azaz Kávéfőző Balázs) mester megnyitotta kávékereskedését, majd üzletét. A legenda szerint nem végezte jól: dühös kocsmárosok agyonverték, amiért konkurenciát támasztott nekik. Ez valószínűleg nem történt meg, de bizonyos, hogy voltak, akik nem nézték jó szemmel az újfajta vendéglátóhelyet. A változást azonban nem lehetett megállítani, Starkh János 1727-ben már kávéháznak is mondható vendéglátóhelyet nyitott a mai Régi posta utcában, a 18. század közepén pedig már három kávéház várta a pestieket. Ezekben elérhetőek voltak a legfontosabb kávéházi alapszolgáltatások: a kávé mellett dohányozni is lehetett, és biliárdasztal is rendelkezésre állt. Mivel a két város lakói jobbára német ajkúak voltak, a magyar művészek megjelenésére még várni kellett. Hacsak nem számítjuk ide a táncoslányokat és a mutatványosokat, akik a vendégek szórakoztatásáról gondoskodtak.

Az első magyar költő, aki részletesen beszámolt pest-budai kávéházi élményeiről, leginkább elszörnyedt az ott látottakon. Gvadányi József nyugalmazott lovas generális 1790-ben bocsátotta közre Egy falusi nótáriusnak budai utazása című verses regényét, amelyben az elpuhultság jelképeként mutatja be mindazt, amit a pesti és budai fogadókban és kávéházakban tapasztalt. Ezekben német és francia „majmos” módi szerint öltözködő ficsúrok és dámák isszák a tejfölös (azaz tejszínes) kávét és a limonádét, hozzá pedig csokoládét, sőt, osztrigát esznek. Hőse, az egyszerű falusi nemesember eljut a Hét Választófejedelemhez címzett fogadó kávéházába is, ahol felháborodottan figyeli, hogy szép fiatal lányok kavargatják gazdag idős urak kávéját. A tanulság: egy csobolyó bor minden tekintetben erkölcsösebb dolog, mint egy findzsa kávé.

„A púderos kabátos fodrász és a vén kofa éppúgy eljön ide kávézni,
mint a báró vagy gróf likőrözni.”
Barabás Miklós: Szőrmesapkás férfi kávéscsészével (1)

Nem láttatta nagyon másképp a kávéházak világát a csikóbőrös kulacs szerelmese, Csokonai Vitéz Mihály sem, aki ifjúkori verseiben szintén szembeállította a kávét a borral. A kávét leginkább „kontyhoz illő”, női italként tudta elfogadni, a kávéházi foglalatosságok közül pedig legfeljebb a pipázást találta üdvözítőnek. Pesti dicsőség című, 1793 körül keletkezett versében kifejezetten megvetően nyilatkozik a kávéházba járókról. „Hiszen itt minden dicsőség csak abba áll, / Ha az ember locsog, pipál, űl vagy sétál, / Hörböl pergelt török babot szűk kortyokkal, / Főldig érő füstfelleg közt olyanokkal, // Kik begyűltek ezerféle köntös-vázba / Egy különös szabadságú pipaházba.” Mert bármilyen megvetéssel is nyilatkozott Csokonai a naphosszat a biliárdozókat bámuló vendégekről, azért csak észrevette a kávéház lényegét is: a különös szabadságot.

Pár évvel később, 1809-ben Pesten már tizennyolc, Budán pedig tizennégy kávéházat tartott számon egy kalendárium. Ezek többségében német nyelvű személyzet várta a vendégeket, aki között azonban már egyre több magyar is előfordult. A leghíresebb kávéházak vendégfogadókhoz kapcsolódtak, tehát utazók kiszolgálására is berendezkedtek. Ilyen volt a budai Fortuna kávéház és szálló, amelynek tulajdonosa, Tuschl Sebestyén nemcsak változatos szerencsejáték-lehetőségekkel és lenge ruhájú táncosnőkkel próbálta magához vonzani a vendégeket, hanem az első magyar hírlapok, a Magyar Hírmondó és a Hazai Tudósítások megrendelésével is. Kimondottan írók törzshelyének számító kávéházak megjelenésére sem kellett sokáig várni. A századfordulót követően a Bécs után immár Pesten gyülekező magyar irodalmárok megtalálták maguknak a Paradicsomot és a Kemnitzert.

Hajóhíd a mai Vigadó térnél, középen a Kemnitzer kávéház épülete (2)

A két várost összekötő hajóhíd a pesti oldalon a mai Vigadó tér magasságában érte el a partot, az ide torkolló utca a mai Deák Ferenc utca nyomvonalán haladt, és Nagyhíd névre hallgatott. Itt nyitotta meg kávéházát egy, a régi pesti városfal köveiből épített bérház földszintjén 1793-ban Kemnitzer János egykori cserzővarga. A Magyar Hírmondó korabeli beszámolója szerint a kávéháznak „van egy mulató házacskákkal (filegóriákkal), 4 fedeles, és 4 nem fedeles tekéző (kugli) helyekkel, s szép sorba ültetett élő fákkal ékes kertje, és egy, nagy tükrökkel, függő-lámpásokkal, s rajzolásokkal felcsinosított palotája”. A mai olvasó számára ennél informatívabb egy angol utazó leírása: „A híd átellenében levő kávéháznak – azt hiszem – nincs párja Európában. Az igen tágas és gyönyörűen feldíszített nagy biliárdtermen kívül, van még egy külön biliárdterem a nemdohányzók számára, két vagy három társalgóterme szinte igen díszes. Itt kifogástalan ebédet lehet kapni. A kontinentális szokás szerint minden rangosztály és mindkét nem együtt van, a púderos kabátos fodrász és a vén kofa éppúgy eljön ide kávézni, mint a báró vagy gróf likőrözni.”

Ez a leírás már a kávéházak lényegét érinti: az osztályok és vagyon szerinti elkülönülés helyett a polgári szabadság és egyenlőség színterei születtek meg Pesten. A Kemnitzer ezek közül is olyan népszerűvé vált, hogy az utcát egy idő után már nem is Nagyhíd utcának, hanem Nagykávéház utcának kezdték nevezni. (A kávéház pedig Cifra és Márványos néven is ismertté vált a pestiek körében.) Egy másik szemtanú leírása szerint „a kávéházban igen mozgalmas az élet. Emberek jönnek-mennek, a közönség állandóan felfrissül”. Nem is nagyon született olyan külföldi úti beszámoló, amelyik ne tért volna ki a kávéházra, amelynek egy német utazó szerint egész Európában nem akadt párja. Nem csoda, hogy a jó kiszolgálás, a központi fekvés és a mozgalmas környezet a Pesten szerveződő magyar irodalmi közélet tagjai számára is vonzónak bizonyult.

A hagyomány szerint először az első tisztán irodalmi folyóirat szerkesztői települtek ide. Az 1794-ben elindított Uránia ötletgazdája Kármán József volt, aki először képviselte azt az ideát, hogy Pestet a magyar irodalom központjává, a nőket pedig olvasóvá kell tenni. Szerkesztőtársai, Schedius Lajos, az egyetem esztétikaprofesszora és Pajor Gáspár orvos inkább csak asszisztáltak ehhez, a munka dandárja Kármánra maradt, aki a lap anyagának nagyobb részét maga írta kávéházi asztalánál – benne az első magyar regényt, a Fanni hagyományait. Az Uránia tartalma „nem politika fecsegés, sem nem holtak emlékezetét tapodó ájtatoskodás” – mutatta be a folyóiratot a Magyar Hírmondónak ugyanaz a száma, amely a szerkesztés helyéről, a Kemnitzerről is beszámolót közölt.

A három alapítón kívül csak Csokonai Vitéz Mihály hét költeménye jelent meg név nélkül a folyóiratban, aki a kéziratai átadásakor mégiscsak rákényszerült, hogy elvei ellenére betérjen a kávéházba. Még az is elképzelhető, hogy a bordalok poétája időközben megenyhült a fekete ital iránt. Egy kortársa legalábbis, aki K. S. monogrammal szerelemdalt írt a kávés findzsához, arról is megemlékezett, hogy Vitéz „bár a kulacsot szerette”, reggelente boldogan hörpölgette a kávét is. A kávéházzal ellentétben az Uránia nem érte meg az új századot: mindössze három szám után megszűnt, pár hónappal később Kármán József is meghalt – alig 26 évesen.

A Kemnitzer azonban innentől nem maradt írók nélkül. Visszatérő vendége lett Kultsár István, a Hazai Tudósítások szerkesztője, akinek pesti háza is fontos központjává vált a bontakozó irodalmi életnek, több író munkáját pedig saját költségén jelentette meg. De megfordult itt pesti útjai alkalmával Kazinczy Ferenc is. Legfurcsább látogatása akkor esett meg, amikor 1794-ben a Martinovics-féle összeesküvésben való részvételéért letartóztatták, és útban a börtön felé, őreivel együtt betért a kávéházba. Fogságom naplója című munkájában így emlékezett bent lévő barátai reakciójára: „A Kemnitzerbe tehát, hol a hídra szokás menni, bémenénk. Szent-Iványi József királyi fiskális, Rátonyi Gábor, és egy ismeretlen, abbahagyák a kártyát, (...) midőn beléptünk. Szent-Iványi összecsókolt, Rátonyi, ludasnak érezvén magát, nem. Ezt megvetéssel néztem. Én, ha ludas voltam volna is, megöleltem volna barátomat, fogva látván.” Kazinczy később, már irodalmi vezérként is visszatért a pesti kávéházba, bár aszketikus alkata miatt különösebben nem lelkesedett az efféle helyekért. Többször kifejtette, hogy a kávéház nem más, mint „úri korcsma” – s ahogy a falusi népé, ez is „veszedelmes és gyalázatos”.

E veszedelmek mibenlétéről szerezhetünk némi benyomást Lavotta János zeneszerző esetéből. A muzsikust egy mecénása meginvitálta a birtokára, ám a tervezett indulás előtti este betért a Kemnitzerbe, ahol a pénztárban ülő kasszírnő feledtette vele másnapi terveit. Támogatója kénytelen volt egyedül hazamenni, és csak otthon olvashatta Lavotta mentegetőző levelét: „Pardon gratia, de bizony a víg cimborák és a Kemnitzer-béli Rózsi, kasszíros leányzó mellett mindenekről megfeledkezék.” Nem véletlen, hogy a pesti szenátus kiadott egy rendeletet, amelyben felszólította a kávéházak tulajdonosait, hogy szigorúan győződjenek meg a pénzbeszedő leányok előéletéről, mielőtt alkalmazzák őket. 1809-ben, a Napóleon elleni nemesi fölkelés idején, egy ezredesnek kellett felhívást kiadnia, hogy „a kasszabéli leányzókkal pedig mentől kevesebbet foglalatoskodjanak a nemes urak, mert ez nem méltó a helyzet komolyságához”.

Az élet kevésbé komoly örömeiben a közeli, konkurens kávéház, a Paradicsom vendégei is részesülhettek. A kávéház a patinás Fehér Hajó vendégfogadóhoz tartozott, amely Pest egyik legrégebbi vendéglátóhelye volt: már 1696-ban is várta a fáradt utasokat. A következő században hozzácsatolták a szomszéd házat is, így összesen 500 főt lehetett asztalhoz ültetni. A fogadó bérlője, HalzI János 1808-ban újabb fejlesztést vitt végbe: arról értesítette a közönséget, hogy „a Fehér Hajó mellett a Paradicsom címere alatt mint vendégfogadót, vendéglő- és kávéházat” megnyitotta, és ott „minden vendégnek, s utazónak a legújabb ízlés szerént elkészült különös szobákkal, jó ízű étkekkel, s válogatott italokkal mindenkor tökéletesen, s nagy készséggel szolgálhat”. A Fehér Hajó kapualjából megközelíthető Paradicsom tehát étterem-kávéház volt, ahol vacsorázni éppúgy lehetett, mint egy csésze kávé mellett üldögélni. Nyitása után nem sokkal azonban az asztali örömöknél is nagyobb vonzerővel rendelkezett: esténként itt muzsikált Bihari János.

Bihari a 18–19. század fordulójának közismert szórakoztató zenészei közé tartozott, bécsi koncertjén egyes források szerint Beethoven is részt vett. A cigányprímás tette – Lavotta János mellett – nemzetközi hírűvé a magyaros verbunkost, és egyebek mellett nevéhez fűződött a Rákóczi-induló első változatának komponálása is. Legtöbb alkotása azonban nem maradt fenn: Bihari nem ismerte a kottát, így nem is jegyezte fel az általa szerzett melódiákat. Éppen ezért számított egyedi és megismételhetetlen élménynek őt hallgatni, így nem csoda, ha a Pestre érkező utazók sorban álltak, hogy bejussanak a Paradicsomba, amikor játszott. Így volt ezzel Berzsenyi Dániel is, aki 1810-es pesti útján legalább annyira igyekezett bejutni Bihari koncertjére, mint találkozni a Kazinczy Ferenc leveleiben számára beharangozott írókompániával.

Az „érzékenység korszakának” városi társas érintkezési szokásai szokatlannak tűnhetnek az utókor számára. Ahogy szokatlanok voltak a be nem avatott vidéki kortársaknak is. A kifinomult lelkű pesti értelmiségiek körében nem volt ritka, hogy versek olvasása közben zokogásban törtek ki, vagy szájra adott csókkal fejezték ki egymás iránti rajongásukat. Kazinczy „pesti triászának” tagjai – a magát „kis kazincziánernek” nevező Szemere Pál költő, a szerbül és magyarul egyformán verselő Vitkovics Mihály és a nyelvészkedő történész, Horvát István – jóval kevésbé voltak elszigetelt szereplői az irodalmi közéletnek, mint másfél évtizeddel korábban Kármán József. A Budáról Pestre költöztetett magyar egyetem tanárai és diákjai között bőven előfordult olvasó, sőt könyvvásárló ember, és idősebb mentoruk is akadt az ódaköltő Virág Benedek személyében. Amikor 1809-ben a Debrecenből joggyakorlatra érkező Kölcsey Ferenc is csatlakozott hozzájuk, felvillanyozta az általa addig nem tapasztalt, nyüzsgő társasági élet – felolvasásokkal, előadásokkal, kávéházakkal. Minden bizonnyal német és francia olvasmányokból és világot látott ismerőseik beszámolóiból sajátították el az újmódi, könnyes-ölelkezős viselkedést.

Mindannyian mesterüknek tekintették a velük jobbára csak levelekben kommunikáló Kazinczy Ferencet. A széphalmi író már 1803 óta tudni akarta, ki lehet az a titokzatos dunántúli nemesember, akinek a verseire soproni levelezőpartnere, Kis János hívta fel a figyelmét. A nevén kívül sokáig semmit sem tudott Berzsenyi Dánielről, levelet csak 1808-ban váltott vele először, ám a niklai költő azokban is keveset árult el magáról. Ezért is volt lelkes Kazinczy, amikor kiderült, hogy Berzsenyi 1810 tavaszán Pestre látogat, így ifjú tanítványain keresztül információkat szerezhet róla. A találkozás lefolyását is a Kazinczynak írott levelekből ismerjük: Vitkovics és Szemere részletesebben, maga Berzsenyi lakonikus tömörséggel számolt be élményeiről.

„Berzsenyink itten volt! – sietett tájékoztatást adni a vendég távozása után Vitkovics. – Oly nagy ellenzetet, mint amilyen vagyon az ő külső viselete, tartása, bánásmódja, és a poézise közt, lehetetlen csak képzelni is.” A levelekből mozaikszerűen összeálló történet lényege a következő: Berzsenyi a budai Lúd fogadóban szállt meg, de ezt hiába sikerült kinyomozniuk a pesti íróknak, több alkalommal sem találták otthon. Végül a hajóhídon futottak vele össze, ahonnan visszahívta őket a szállására. Szemere levelében kicsit mintha Gvadányi hőse, a falusi nótárius jelenne meg a somogyi tájszólásban beszélő, mokány Berzsenyi alakjában. Szívélyesen üdvözli a pestieket, de amikor irodalomról esne szó, inkább otthonról hozott szalámival és pereccel kínálja őket. Kölcsey verseivel kapcsolatban csak annyit mond: „az úrnak szép fantáziái vannak” – ami éppúgy hangozhatott dicsérő, mint lekicsinylő megjegyzésnek. Az első közös ebédnél, amikor a többiek felvetik, hogy látogassák meg együtt Virág Benedeket, a vendég – mintha meg sem akarná hallgatni őket – kizárólag Bihari János aznapi fellépéséről érdeklődik. A látogatás el is marad, helyette egy portréfestőhöz mennek, hogy Kazinczy ne csak leírást, hanem képet is kapjon Berzsenyiről.

Estére a német színház előadása volt a program, ezután próbálta Vitkovics az új divat szerint megcsókolni a vendéget. A folytatásról Szemere számolt be: „Berzsenyi mosolygott s ezt felelé igen-igen különös képpel és hanggal: »Megengedjen az úr, pipa van a számban, nem csókolhatom meg!« S Vitkovics pirult: s mi olyanok lettünk, mint akit leforráznak.” A pestiek megszégyenülésének ezzel nem volt vége. Másnap a Paradicsomban az addig általa nem ismert Horvátot is az asztalhoz ültették, hogy majd egy adott pillanatban meglepetésként felfedik kilétét. Berzsenyi azonban meghallotta, hogy a másik teremben Bihari muzsikál, és faképnél hagyta az egész társaságot. „A más szobában utána várakozókról egészen elfelejtkezett – jelentette mesterének az elképedt Szemere. – Vitkovics s én, aki eddig Berzsenyi kedvéért hallgattuk Biharit, megunatkozánk s visszamentünk társainkhoz s Berzsenyit egyedül hagytuk muzsikusával.” A vendég végül megjelent az unatkozó barátok között, de akkor már vele volt a hegedülő Bihari is. Berzsenyi a színházban látottak kiértékelése helyett bort rendelt a társaságnak. „Énnekem a muzsika, csak magyar nóta legyen, igen tetszik” – lelkendezett, és nem érdekelte Szemere válasza, aki közölte, hogy neki viszont nemigen.

Az este kínos pillanatait végül sok pohár bor oldotta fel – bár Berzsenyi még így is odaszólt a hallgatag Kölcseynek, hogy talán bizony most is szonettek rímjein jár az esze, ahelyett hogy velük mulatna. A társaság csak hajnali háromkor oszlott fel. A távozó Berzsenyi kézfogással búcsúzott, Szemere nem hagyta magát: „Csókot kell tőle kapnom, törik-szakad! S midőn társaim, Vitkovics és Horvát már az utcán voltak, megöleltem Berzsenyit, s ajkaink öszveforradtak.” Ezután a soron következő Kölcsey is így búcsúzott a tiltakozni már képtelen vendégtől. Talán mindannyian úgy gondolták, ezzel a gesztussal Berzsenyi Dániel felvétetett a Kazinczy Ferenc fémjelezte irodalmi csoportosulásba. A széphalmi mester is elégedett volt. Azt szűrte le tanítványai leveleiből, hogy a niklai poéta egy Rousseau-hoz hasonló „különöske” ember, akivel azért nem árt vigyázni, mert önfejű, és nem fogadja el, hogy verseiből Kazinczy kigyomlálná a pórias somogyi szavakat.

Berzsenyi Dániel irodalmi disputa helyett csak zenét hallgatni tért be
a Paradicsom kávéházba (3)

Berzsenyi két évvel később egy Vitkovics Mihályhoz írt episztolájában még megpróbálta rendbe tenni az elrontott dolgokat: a versben együtt sétálnak Budára Virág Benedekhez, és ellátogatnak Szemeréhez is „és mindazokhoz, kik barátaink”. Lenne versolvasás, színház, de azért mulatozás is, mert „a bölcs nyugalma háboríthatatlan / A pesti bálban s csörtetés között, / Mint a magányos rejtek árnyain”. A robbanás újabb öt évvel később következett be: a találkozásukkor hallgatag Kölcsey egy kritikájában ízekre szedte Berzsenyi verseskötetét. A megkritizált költőben tüstént felgyűltek a pesti találkozás sérelmei, és így írt Kazinczynak: „Én ennek a pimasznak kamuti szeméből már akkor semmi jót nem néztem, mikor nékem a pesti kávéházban egy öl nyekegő verseket hozott. A rossz ember minthogy építeni nem tud, rontani akar.”

A recenzió megjelenése után a paradicsombeli este a résztvevők számára az egymásból való kiábrándulás előzményének tűnt. Mintha a népi-urbánus vita következő kétszáz éve lenne egyetlen kávéházi jelenetbe sűrítve: íme a kölcsönös félreértések, sértődések és gyanakvások kiindulópontja. Berzsenyi azt is beleírta levelébe, hogy „az ily gorombaság végtelen károkat fog okozni: elidegeníti az írástól a legszebb lelkeket”. Vele ez történt. A kritika után nyolc évig fogalmazta a választ, verset innentől alig írt. Halála után Kölcsey emlékbeszédben követte meg költőtársát, akivel a két kávéházban töltött estén kívül sosem találkozott többé: „Az ifjú, ki a nemzet nagy énekesét megítélni merész volt, s ki e merészséget oly felette drágán, Berzsenyi elhűlésével fizette meg, ez az ifjú – én valék.”

Az egymástól néhány perces sétára lévő Paradicsom és Kemnitzer még néhány évig számítottak az írók otthonának. A Kazinczy-tanítványok továbbra is az előbbibe jártak inkább, a részben ellenükben létrejövő Auróra-kör tagjai pedig az utóbbiba. Aztán szép lassan újabb és újabb értelmiségi csoportosulások jöttek létre újabb és újabb kávéházakban: a Magyar Királyban, a Török Császárban, a Zrínyiben, a Kávéforrásban, a Koronában vagy a Filozófusban. A Kemnitzer pusztulása gyorsan következett be: a kávéházat, amelynek születésekor külföldről is csodájára jártak, az 1838-as árvíz idején annyira alámosta a Duna, hogy összeomlott. Három évvel később teljesen újjáépítették, és Viktória királynő koronázásának tiszteletére az Angol Királynő fogadó nevet adták neki. Ezt 1849-ben az osztrák ágyúk annyira megrongálták, hogy szinte teljesen le kellett bontani újra. Ekkor épült a helyére az Európa-szerte ismert háromemeletes Angol Királynő Szálloda a hozzá tartozó étteremmel és kávéházzal. Számos külföldi híresség és királyi személy szállt meg benne, de idehaza mégis arról volt nevezetes, hogy tizenöt évig lakója volt a haza bölcse, Deák Ferenc.

A Fehér Hajó végzete ennél kevésbé látványosan teljesedett be: a fogadó kávéházastul lassú züllésnek indult. Utolsó irodalmi említése Déryné Széppataki Róza önéletrajzában olvasható: a színésznő 1837-ben meglátogatta a fogadóban betegeskedő, konkurens primadonnát, Schodelnét: „A Fehér Hajó fogadóba voltak szállva. Az első emeleten kerestük, de egy kellner mondá: amott hátul a grádicsszobába tessék menni. Odamentünk. Egy sötét, keskeny, szemetes lépcsőn mentünk föl, éppen egy szobalány jött ki kávés edénnyel.” Később balkáni kereskedők lakták, és rossz hírű lányok dolgoztak benne, amikor 1870-ben megroggyant, és le kellett bontani. Addigra írók már évtizedek óta nem látogatták. Ami az irodalmat illeti, Kazinczy egykori pesti tanítványai közül már csak Szemere Pál élt, amikor 1847-ben néhány fiatal költő és író megszólította az utcán. Megtudta tőlük, hogy a kamarilla valószínűleg figyelteti a törzshelyüket, a Pilvax kávéházat. „Nohát, akkor én is benézek a Pilvaxba, hadd kompromittáljam magamat!” – mondta az öregúr, és másnap már ő is ott ült Petőfi és Jókai mellett a kávéházban. Az estére, amikor Berzsenyi Dániel a Paradicsomban húzatta Biharival, és két irodalmi csók is elcsattant, rajta kívül nem emlékezett senki.

Csokonai Vitéz Mihály

A pesti dicsőség

Inkább laknám Moldovába, Bukarestbe,

Mintsem a candra, pénz-sípos, fene Pestbe.

Búcsúzz hát el innen, hasam és erszényem,

Mert itt pénzbe kerűl minden kedves kényem.

Itt holmi gőgős irka-firka uraknál,

Kevély ráncba szedett homlokú uraknál

Mit agárkodsz egy két sovány ebédéért,

Kit begyűjtött sok begyűjtött rossz pénzéért?

(...)

Ez elegy-belegy népek sodomájába,

Török, zsidó, rác, német, tót rút nyájába

Ne rühesítsd, arra kérlek, erkőlcsödet,

Míveld, jobb lesz, eredj haza, öröködet.

Hiszen itt minden dicsőség csak abba áll,

Ha az ember locsog, pipál, űl vagy sétál,

Hörböl pergelt török babot szűk kortyokkal,

Főldig érő füstfelleg közt olyanokkal,

Kik begyűltek ezerféle köntös-vázba

Egy különös szabadságú pipaházba,

Hol egyhúzamba félnapig is elnézik,

Némely bolond csonttekékkel hogy tekézik.

Ez az egy látásra való csekély nézés

És taksára szabott pénzcsaló tekézés

Teszi már egy részét a gyönyörűségnek

És a legpompásabb pesti dicsőségnek.

Szinte ehez hasonló a promenádé,

Ahol: kicsoda ez? vajjon könnyen ád-é?

Volt-e s hányszor ez a virág megaratva,

Szép mód vagyon kitanulni sétálgatva.

(...)

Itt ha lyánt látsz is, ne véld ám, hogy szűz volna,

Első kérésedre mindjárt ne hajolna,

Mihelyt a lyány tizennégy esztendős leszen,

Pesten mindjárt asszony-szolgálatot teszen.

Bál és szála, óh, gyönyörű nevezetek,

Mely hatalmas erő vagyon tibennetek.

Azon kerengő tánc kifejezésére,

Amely tartozik az őrűltség nemére.

(1795)