Márton László

Két bors ökröcske

Elbeszélések
– részlet –

KALLIGRAM

A kötet megjelenését a Nemzeti Kulturális Alap támogatta

© Márton László, 2025
ISBN 978 963 468 596 8

Párhuzamos életrajzok

Böbe

A Böbe nevű nőstény csimpánz a veszprémi Kittenberger Kálmán Növény- és Vadaspark legfőbb nevezetessége volt, amíg élt, sőt bizonyos értelemben a halála után is az maradt. Sorsa eszünkbe juttatja azt az általános szabályt, amely szerint a hírnév és a dicsőség azok személyét övezi a legmaradandóbb módon, akik a legkevésbé áhítozzák. Tudomásom szerint Böbe egy percig sem vágyott rá, hogy halála után síremléket és szobrot állítsanak neki, vagy hogy iskolát nevezzenek el róla, és lám csak, osztályrészéül jutott mindez kéretlenül is, míg másoktól, akik nem győzik hangoztatni leghőbb kívánságukként, hogy szoborrá dermedve álljanak fenn az idők végezetéig, vagy hogy utca és intézmény viselje a nevüket, a sors könyörtelenül megtagadja ezt is, azt is.

Böbe vér szerinti szüleiről jóformán semmit sem tudunk. Anyját a hagyomány szerint vadászok lőtték agyon, és a meggyilkolt anya bundájába kapaszkodó óvodás korú kislány csak a szerencséjének köszönheti, hogy életben maradt. Vér szerinti apjáról még ennyi sem tudható. Ugyanakkor léteznek olyan mendemondák és híresztelések, amelyek Böbe előkelő származását hirdetik. Ezeket a maguk helyén fel fogom tárni az olvasó előtt.

A rendkívüli értelmi képességekkel rendelkező csimpánzkölyök életét egy magyar ember, Rózsavölgyi Imre mérnök mentette meg, ezért nem túlzás azt állítanom, hogy Böbe életében Rózsavölgyi játszotta az apa tényleges szerepét. Sőt, bizonyos értelemben ő tekinthető Böbe anyjának is.

Rózsavölgyi 1963 kora tavaszán érkezett Guineába, ahol Böbe született és töltötte élete első időszakát. Minthogy a régi Guinea területén több afrikai állam is osztozik, szükséges megjegyeznem, hogy az ország a függetlenség 1958-as elnyeréséig francia gyarmat volt, ezért Francia-Guinea néven emlegették, ekképp megkülönböztetve Spanyol-, illetve Portugál-Guineától. Az afrikai kiküldetés kezdetekor Rózsavölgyi negyvenöt éves, még fiatal, de már számottevő szakmai tapasztalatokkal rendelkező vízügyi specialista volt. Azt a feladatot kapta, hogy a nemrég függetlenné vált köztársaság folyóira vízierőműveket tervezzen, és irányítsa ezek építését.

Vízierőművekre a nemrégiben feltárt gazdag bauxitlelőhelyek és a rájuk épülő alumíniumgyártás miatt mutatkozott szükség. Ezzel magyarázható az ország területén található esőerdők irgalmatlan pusztítása is. Sékou Touré államelnöknek, az afromarxizmus jeles ideológusának gyakran hangoztatott mondása volt: „Ahol bányászat van, ott nincs erdő.” Másik emlékezetes mondása így hangzott: „Országom az öntudatos afrikai proletárok hazája, nem pedig a majmoké.”

Ennek ismeretében korántsem meglepő, hogy a szövetkezetbe tömörülő földművesek és a brigádokba tagolódó bauxitbányászok szabadidejük nagy részét majomvadászattal töltötték. Legáhítottabb zsákmányuk a csimpánz volt. Az 1960-as években rendszeresen fogyasztották a húsát, de még manapság is előfordul, hogy egy-egy eldugott guineai falu lakói nagy titokban csimpánztort ülnek.

Itt jegyzem meg, hogy a francia gyarmatosítás előtt a bennszülöttek úgy hitték, hogy a területen élő csimpánzok és gorillák az ősök szellemei, és ennek megfelelően tisztelték vagy legalábbis kímélték őket. Ez a szívélyes viszony a franciák jövetelekor változott meg. Ők a felvilágosodás letéteményeseinek hirdették magukat, és az ősök szellemének kultuszát nevetséges babonának minősítették. Arra tanították a bennszülötteket, hogy ezek csak állatok. Nemhogy tiszteletet, de még csak kíméletet sem érdemelnek.

Ezt az attitűdöt tovább erősítette az afromarxista ideológia, amely a majomvadászatot a haladásért vívott csaták sorának minősítette. Sékou Touré, aki a legendás hírű hadvezér és szabadságharcos, Samory Touré dédunokája volt, kijelentette: minden elejtett emberszabású majom megannyi előrelépés a kommunizmus felé.

Az egyik ilyen vadászatra Rózsavölgyi Imre is meghívást kapott. Ha ugyan meghívásnak nevezhetjük, hogy kezébe nyomtak egy szovjet gyártmányú dobtáras géppisztolyt, népszerű nevén davajgitárt vagy papasát, és rászóltak: „Lépés, indulj!”

Rózsavölgyi nem szívesen tett eleget a meghívásnak. Világéletében szerette az állatokat, esze ágában sem volt bántani őket. Ezenkívül pedig irtózott a lőfegyverektől. Már a leventeoktatója is észrevette annak idején, hogy a tizenhat éves Rózsavölgyi a lőgyakorlaton szándékosan a céltábla fölé lő. Az oktató hiába helyezett kilátásba, majd foganatosított súlyos büntetést, a makacs ifjú másodszor is, harmadszor is felfelé irányozta puskája csövét. Most is így tett, de most senki sem törődött vele. A résztvevőket – köztük az épülő vízierőmű leendő vezérigazgatóját, aki mellesleg Sékou Touré legrátermettebb unokaöccse volt – felizgatta és megrészegítette a tömeges kivégzés semmi mással össze nem téveszthető, jellegzetes hangulata. Rózsavölgyi ellenben elborzadt a ratatata-sorozatoktól, amelyek szűkebb hazája, Veszprém vármegye szovjetek általi felszabadítására emlékeztették, irtózott az erdő fölött kavargó rémült madársereg rikácsolásától és a fákról zuhanó hatvan-hetven kilogrammos testek puffanásától.

Amikor végre elhangzott a „tüzet szüntess” vezényszó, és a helybeli földművesek egy tisztásra hordták az elejtett csimpánzokat, a leendő vezérigazgató észrevette, hogy az egyik nőstény csimpánz életben maradt, és menekülni próbál. Azonnal tüzet nyitott rá, és a jól megtermett nőstény összerogyott. Ekkor látta Rózsavölgyi, hogy az áldozatnak gyereke is van, egy csecsemőkorból alighogy kinőtt kislány. Sikoltozva rázogatta az anyját, költögette, miközben a szeméből – Rózsavölgyi későbbi elmondása szerint – patakzottak a könnyek.

A magyar mérnök megsajnálta a szegény kis állatot. Önérzetes tisztelettel kérte a vezérigazgatót, hogy ezt már ne lője agyon, inkább ajándékozza neki, Rózsavölgyinek. A vezérigazgató jókedvében volt, örült a gazdag zsákmánynak: nagyot nevetett, és, mint Ady Endrét az ős Kaján, vállon veregette Rózsavölgyit… … …

Hópehely

Életrajzunk hőse egy fehér gorilla. Neve spanyolul Copito de Nieve, katalánul Floquet de Neu, magyarul Hópehely. Ő volt a világmindenség egyetlen ismert albínó gorillája. Albinizmusa vérfertőzés következménye volt: apja valószínűleg a saját lányát ejtette teherbe, és bizonyára mindketten hordozták azt a gént, amely hajlamossá tesz a pigmenthiányra. A gorillák családban élnek: egy családban csak egy felnőtt férfi van, ő a király. A szabad természetben négy vagy öt felesége veszi körül, akikkel együtt élnek felcseperedő kisebb-nagyobb gyerekeik. A fiúkat, amikor serdülőkorba érnek, a családapa elkergeti. A lányok választhatnak: vagy csatlakoznak egy másik családhoz, és akkor egy idegen király feleségei lesznek, vagy maradnak, és ez esetben az apjuk nemz nekik utódokat.

Ilyesféle nászból foganhatott Hópehely valahol Egyenlítői-Guineában, korábbi nevén Spanyol-Guineában, valamikor az 1960-as évek első felében, talán 1963-ban, és ez a körülmény már önmagában is az antik tragédiák véres árnyait vetíti rá. Ettől függetlenül érdemes megjegyezni, hogy hiába volt majdnem olyan fehér a bundája, mint a hó, ő maga mégsem hasonlított holmi szállingózó hópehelyre. Érett férfi korában kettőszázharminc kilogrammot nyomott, és hatalmas testi erejével – amellyel soha, egyetlen esetben sem élt vissza – elkápráztatta nemcsak gondozóit, hanem a barcelonai állatkert látogatóit is.

Hópehely sohasem tagadta meg afrikai születését, mégis ízig-vérig európai polgárként él az emlékezetünkben. Ő volt évtizedeken át Barcelona büszkesége, sőt bizonyos értelemben még most, haló poraiban is része a város identitásának. Jó katalán hazafi volt, és a tartomány függetlenségét hajlandó lett volna elfogadni, bár ezt sohasem hangoztatta. Ugyanakkor I. János Károly spanyol király hűséges alattvalója is volt. Élete így arra mutat példát, hogy a jó állampolgár egymással ellentétes elveket is összefésülhet. Ha magyar nemesi családban született volna, és Magyarországon élt volna a tizenkilencedik század utolsó harmadában, otthonában egymás mellé akasztotta volna I. Ferenc József császár és király, valamint a szabadságharcos Kossuth Lajos képmását.

A sors játékos szeszélye azonban úgy intézte, hogy nem magyarnak, még csak nem is embernek született. A múlt század hatvanas éveiben, amikor meglátta a napvilágot a Gabonból átnyúló Kristály-hegység (Monte de Cristal) északi nyúlványainak tövében, valahol a Mbini folyó ártéri mocsaraiban, a gorillákat az állatvilághoz sorolták. Az a nézet, amely szerint az emberszabásúak – a gorillák, a csimpánzok, a bonobók és az orangutánok – közelebb állnak az emberhez, mint a farokkunkorító közönséges majmokhoz, csak az utóbbi évtizedekben kezdett elterjedni, többek között Hópehely hatására, és nem vált máig sem általánosan elfogadottá.

Hópehely kisgyerekkorát beárnyékolja egy súlyos megrázkódtatás, amely a csecsemőként magára hagyott Oidipuszt és a küklopsz által kis híján felfalt Odüsszeuszt juttatja az életrajzíró eszébe. Amikor megmentője, Jordi Sabater Pi rátalált a fehér bundájú gorillagyerekre, a szerencsétlen kisfiú összekötözve hevert egy Mbini-hátságbeli joruba földműves kunyhójának döngölt agyagpadlóján, és a gazda javában fente a kését.

Elmagyarázta a fehér embernek: a Mbini menti mocsarakból előmerészkedő pimasz óriásmajmok már napok óta dézsmálják a kukoricáját, ő pedig lándzsát ragadott, lesben állt, és ledöfte őket. A hímet is, meg az anyaállatot is. A többiek elmenekültek. Este ünnepi lakoma lesz: a két felnőtt példányt a faluközösség együtt fogja elfogyasztani. Előbb azonban ebédre elkészíti a kölyökállat zsenge húsát. Ha a szenyor nem veti meg szerény hajlékunkat és pórias edényeinket, tartson velünk. Megtiszteltetésnek vennénk.

Jordi Sabater Pi, aki akkoriban töltötte be negyvenkettedik évét, és minden szabadidejében természettudományi szakirodalmat olvasott, megsajnálta a nyöszörgő kisgyereket. Azt is felismerte, hogy egyedülálló ritkaságra bukkant: úgy tudta (helytállóan), hogy albínó gorillát nem látott még soha senki. Elhatározta, hogy magához veszi a kis jószágot, és ebből a célból felajánlott a gazdának egy bizonyos összeget.

Az erre következő hosszadalmas alkudozást fölösleges volna leírnom. Jordi végül tizenötezer spanyol pesetáért vásárolta meg Hópehely életét. Neki ez akkoriban egyheti jövedelme volt, míg a joruba gazda egy egész év alatt sem tudott ennyi pénzt kukoricából, tárógyökérből és édesburgonyából kitermelni… … …

Böbe és Hópehely összehasonlítása

Miután áttekintettük Böbe és Hópehely életének fontosabb mozzanatait, és farkasszemet néztünk az életükben lényeges szerepet játszó személyekkel, hasonlítsuk össze tetteiket, szenvedéseiket és szembeötlő tulajdonságaikat!

Mind a sötét szőrzetű nőstény csimpánzról, mind pedig az albínó hím gorilláról elmondható, hogy állatkerti szereplésük az európai eredetű gyarmatbirodalmak felbomlásának következménye. Ha a földcsuszamlás jellegű politikai átalakulások miatt az egyik gyarmati országba nem érkezik Rózsavölgyi Imre vízierőművet tervezni, a másikba pedig a spanyol polgárháborúban való tevőleges részvétele miatt nem kell menekülnie Jordi Sabater Pinek, hogy trópusi nemesfák felkutatásával keresse megélhetését, Böbének és Hópehelynek a hírét sem hallottuk volna.

Nem túlzás azt állítanom, hogy mindketten genocídiumtúlélők, és hogy szülőhazájukban jelenleg is zajlik a fajuk ellen irányuló népirtás, sőt zajlani is fog mindaddig, amíg szabad természetben élő emberszabásúak léteznek. Ugyanakkor az is joggal állítható mindkettőjükről, hogy kiváltságos helyzetüket, vagyis a rájuk irányuló figyelmet, megbecsülést és bálványimádással határos szeretetet éppenséggel szerencsétlenségükkel és nyomorúságukkal magyarázhatjuk. Nem mintha embertársaink túlnyomó többsége rádöbbent volna, milyen gyalázatos bűncselekmények következtében kerülnek állatkertjeinkbe azok lakói, de már a puszta érdeklődés is elegendő ahhoz, hogy felismerjük az emberszabásúakban önmagunk mulatságos karikatúráját.

Böbe fiatalon halt meg, a Kádár-rendszerként emlegetett jókedélyű rémuralom virágkorában, így tehát Kádár János bukásának, halálának és koponyája ellopásának nem lehetett tanúja. Pedig egy csimpánz a szabad természetben harminc-negyven évig, az állatkerti fogság biztosította körülmények között ötven-hatvan évig is élhet. Böbe hétéves volt, amikor meghalt. Akár a patkánymérget, akár a tintaceruza gyilkos anilinfestékét választotta, korai halála így is, úgy is hitvallás az örök élet mellett.

Hópehelynek hosszú élet jutott, negyven év. Túlélte nemcsak Franco diktatúráját, hanem az ezredfordulót is. Megtapasztalhatta, mi fán terem a parlamenti demokrácia, valamint az a fajta politikai versengés, amelynek során a harci szellemen kívül a méltányosság és a vetélytárs megbecsülése is érvényesül. Soha nem adta beleegyezését ahhoz, hogy kampánycélokra felhasználják az arcát, soha egyetlen céntimo (később eurocent) kenőpénzt el nem fogadott, soha nem terjesztett rágalmakat senkiről, ugyanakkor bár – ahogy Plutarkhosz mondja Fabius Maximusról – „nem követett el hibákat, de minden jel szerint képtelen volt rá, hogy megakadályozza mások hibáinak elkövetését.”

Böbét bátorították, sőt szinte rákényszerítették, hogy emberi tulajdonságokat aggasson magára, ő pedig felismerte, hogy felemelkedése nagyrészt az emberré válás látványos eredményeitől függ. Fogvatartóinak azzal járt a kedvében, hogy minél inkább hasonlítani próbált hozzájuk. Viselkedése emlékeztet az asszimiláns magyar zsidók stratégiájára, akik azt hitték: ha utánozzák a magyar dzsentri allűrjeit, nem fogják zsidónak tartani őket. Tévedett, ám az ő tévedését megbocsáthatóbbnak tartom azok tisztánlátásánál, akik nem engedték sem emberré válni, sem csimpánznak maradni.

Kisfiú korában Hópehely szintén ki volt téve az emberré válás kísértésének, de miután kezébe került Franz Kafka Jelentés egy akadémia számára című elbeszélése, amelyben a nyugat-afrikai síkvidéki gorillák humanizálódásának és ezáltal visszafordíthatatlanná váló felhígulásának veszélyeiről esik szó, úgy döntött, hogy gorilla marad. Naphosszat verte a mellkasát, hangosan döngve, dobolva. Ezt pedig csakis a Katalán Republikánus Baloldal agitprop főosztályának funkcionáriusai értelmezhették úgy, hogy Hópehely a tartomány függetlenségéért harcol.

Böbének egyetlen udvarlója volt egész életében, azt is eltaszította. Így ő a keresztény értelemben vett szüzesség hagyományát folytatja. Hópehelynek négy felesége volt, akikkel rendszeresen közösült, és számos futó kalandjáról is beszámolhattam volna, ha el nem felejtettem volna beleszőni az életrajzba az idegen állatkertekben tett kiküldetéseit. Így őt, ellentétben a középkori szentéletrajzokba és legendákba illő Böbével, az ótestamentumi pátriárkák mellé állítanám legszívesebben.

Egy lépéssel tovább haladva: Böbe az Ecclesia, Hópehely a Synagoga kőből kifaragott allegóriájának feleltethető meg, amint régi székesegyházak falán tündökölnek egymással szemben.

Hópehely hátat fordított az egyik Jordinak, Jordi Sabater Pinek, viszont elfogadta a zellergumót a másik Jorditól, Jordi Pujoltól, és ezáltal – ismét Plutarkhoszt idézem – „nagyobb zsarnokságot támogatott, mint amilyet ő döntött meg”.

Böbe viszont azáltal, hogy nem volt hajlandó odaállni Szűcs Judith (szigorúan „h” betűvel) mellé, aki pedig azt énekelte, hogy egy ilyen lánynak a diszkóban a helye, hanem inkább a tintaceruza és a patkányméreg után nyúlt, azzal – hogy harmadszor is az útmutatómnak és példaképemnek tekintett klasszikussal szóljak –, „miután az isten nem nyújtott neki oltalmat, nagyobb oltáron keresett menedéket: kiragadta magát a fegyveres zsoldosok karmai közül, és csak nevetett Antipatrosz kegyetlenségén”… … …

Két bors ökröcske

Magam sem tudom, miért: napok óta Dezső bácsi jár az eszemben. Ő volt a magyartanárom az általános iskola felső tagozatán, ötödiktől nyolcadik osztályig, majd pedig a gimnáziumban, elsőtől negyedikig. Nem volt rossz ember, de kiváló sem volt. Gyerekkoromban szerettem egy kevéssé, de másokat sokkal inkább szerettem. Mégsem rájuk gondolok, hanem Dezső bácsira.

Teljes nevén Horváth Dezsőnek hívták. De ezt csak a rend kedvéért említem. Az alább következő történet szempontjából nincs jelentősége.

Olyan iskolába jártam, amely úgynevezett „gyakorlóiskola” volt, azaz egy épületben, egy intézményen belül működött az általános iskola és a gimnázium. A tanárjelöltek, vagyis az ötödéves tanárszakos egyetemi hallgatók itt végezték a gyakorlótanítást, valamelyik vezetőtanár felügyelete alatt.

Dezső bácsi maga is vezetőtanár volt.

Ennek viszont lesz még némi jelentősége ebben a történetben. Továbbá annak is, hogy tízéves voltam, amikor először találkoztam vele, és tizennyolc, amikor utoljára. Másképpen nézi az idősödő férfit egy kisfiú, mint egy fiatal felnőtt. És ne feledjük: Dezső bácsin is dolgozott a múló idő 1969 és 1977 között.

Ami nem változott, az a pipája volt. Ugyanazt a sötétbarna gyökérpipát szívogatta az 1960-as évek elején, amikor ajándékba kapta az első feleségétől, és az 1980-as évek végén, amikor nyugdíjba ment. Ugyanazokat a fanyar gyümölcsillatú, ezüstös-kékes füstgomolyokat eregette belőle.

Akkoriban még szabad volt az iskolában dohányozni, akár még óra közben is. Persze csak a tanárnak. A tanulók a szünet percei alatt szívhattak el a vécében egy-egy szál cigarettát nagy titokban, kockáztatva, hogy a füstszag miatt rájuk nyit a rettegett és gyűlölt igazgatóhelyettes, akinek csak a keresztnevét árulom el: Rudolf.

Dezső bácsi sötétbarna, sűrűn erezett gyökérpipájára gondolok. A vulkánkitörésre emlékeztető, pineafenyő vagy gomba formájú füstfelhők jutnak eszembe.

Más pipák és pipások is megfordulnak a fejemben, de csak azért, mert a most említett füstfelhők hívják életre őket.

Egyszer meglátogattuk anyám kolléganőjét, Paprikás Gizellát, aki édesapjával kettesben lakott a budai Alagút nyugati kijárata és a Vérmező között. Az öregúr szenvedélyesen pipázott. Akkor is pöfékelt egy hosszú szárú veleméri cseréppipából, amikor beléptünk hozzá. Úgy vélekedett, hogy ebben a mai világban már csak pipázni érdemes. (Tíz hold szőlőjét vették el annak idején.) Ott láttam először pipatóriumot, más néven pipaállványt. Úgy sorakoztak a pipák, akár a nyolcéves fiúk a tornasorban. Volt egy szélesebb alsó polc a pipafejeknek és fölötte egy keskenyebb a pipaszárak megtámasztására. Legfelül pedig Szent György volt kifaragva, amint lándzsájával agyonszúrja a sárkányt.

Ennyi maradt az egykori jómódból, valamint egy festmény, amely egy tágas polgárházat ábrázolt angyalfejes ablakpárkányokkal és szekereknek is alkalmas, boltozatos kapuval. Ez volt a Paprikás nemzetség háza Szekszárdon, még az államosítások és a városrendezés előtt.

Máris eszembe jut Zágonyi István egykori építész, akinek táborhegyi otthonában szép nyári heteket töltöttem gyerekként, és aki régi tervrajzokból hajtogatott papírrepülőt. Ügyesen verselt, ilyesmiket: „Duna-parton nő a nád, jó kakaót meginnád.” Helytelenítette a jövő idejű igealakok használatát, mert szerinte ezek germanizmusok, és különben sem létezik jövő. Neki tajtékpipája volt ezüstkupakkal. Mintha faragványok is lettek volna rajta, és – ahogy elmondta nekem – az első világháború kitörésekor még hófehér volt, de a sok használattól azóta borostyánsárga lett.

A nyugalmazott építész ebéd után gyújtott rá a szépségesen kiszívott pipára, amikor a rádióban egy bársonyos férfihang beolvasta a vízállásjelentést. Hét közben a feleségével, vasárnaponként a vejével, aki az Egyesült Izzó párttitkára volt, megvitatta az éppen kapható pipadohányfajtákat, és azok optimális keverési arányait. Ez a két dolog – a nemlétező jövő és a létező pipadohány – lekötötte érdeklődése java részét.

Pipázó ismerőseim közé számítom Sherlock Holmest, aki Conan Doyle regényeiben és elbeszéléseiben rendszerint akkor jön rá egy-egy rejtély nyitjára, amikor rágyújt.

Róla jut eszembe Greta Garbo, aki egyszer tréfásan azt nyilatkozta, hogy kisfiú kora óta pipázik. Ismerősömnek tekintem az ibafai papot is, akinek nem tudom a nevét, azt viszont tudom, hogy fapipája van, és így „az ibafai papi pipa papi fapipa”.

✦

De már itt jönnek a halott a szivarozók is, élükön a kolozsvári születésű Tamás Gáspár Miklós filozófussal és közíróval, nyomukban sűrű szivarfüsttel.

Tamás Gáspár Miklóst negyven évvel ezelőtt szerettem és tiszteltem. Húsz évvel ezelőtt már nem tiszteltem, de még mindig szeretettel gondoltam rá. Tíz évvel ezelőtt már nem szerettem és nem is tiszteltem. Viszolyogva olvastam, ha nagy ritkán olvastam, demagóg publicisztikáját és művészetellenes kirohanásait.

Lépjen elő TGM abból az időszakból, amikor még nemcsak bölcsnek és bámulatosan műveltnek, hanem szavahihető embernek is tartottam, ő pedig azt hitte, hogy hagyományos értelemben vett filozófiával foglalkozik. Olcsó, hitvány szivart szívott, mert nem volt pénze jobbfélékre. Ezek a jobbfélék amúgy sem voltak kaphatóak trafikban, legfeljebb diplomataboltban vagy a feketepiacon.

TGM a pesti bölcsészkar egyik elhanyagolt és nyomasztóan szűk szemináriumi helyiségében burkolódzott a Csongor szivar sötétbarna füst- és viharfellegeibe 1980 késő őszén, miközben mondatról mondatra megfejtette Johann Georg Hamann régi kelet-poroszországi bölcselő Konxompax című titokzatos művét.

Ezeken a tőzegszínű füstgomolyokon átsejlett egy csinosnak hihető lány, talán Enikő, aki ugyanolyan Csongor szivart szívott, mint a köztiszteletnek örvendő filozófus, aki aztán mégsem vette feleségül. A húsz darab Csongor szivart tartalmazó kartondoboz ára tizenhárom forint volt akkoriban, de nem ettől ment füstbe a házasság.

Amikor azonban Kolozsvár bölcse, azaz TGM, a drapériaként hullámzó füstbe burkolódzva, rátért Königsberg mágusának, azaz Hamann-nak ama gúnyos célzásaira, amelyek a földhözragadt elméjű Gotthold Ephraim Lessing Bölcs Náthán című, globális toleranciát hirdető drámája ellen irányultak, egyszerre csak rájöttem, hogy a tüskehajú menyasszony nem annyira TGM-et, mint inkább Szendrey Júliát utánozza, aki maga is rövidre vágatta a haját, és a forradalom legszebb heteiben Petőfi Sándorral együtt gyújtott rá egy-egy Marczius 15-ödike szivarra, amely körülbelül ugyanolyan rossz lehetett, mint a Csongor… … …

Halj már meg!

A rendező a város szélén lakott egy meredek lejtőn, egy félig még csak épülő, félig már pusztulásnak indult családi házban, ahol soha nem élt semmiféle család. Filmrendezőként tartották számon, noha régebben színházban is rendezett. Újabban viszont filmet sem rendezett. Sok filmes terve volt, de ezeket a fejlesztőbizottságok és egyéb illetékesek sorjában visszadobták. Taníthatott volna a színművészeti egyetemen, amely akkoriban még a régi székhelyén működött, a régi vezetőséggel, de ott már így is túl sok dologtalan filmrendező akarta átadni a tanítványoknak a mesterséghez tartozó, tudni nem érdemes fortélyokat.

Nem csoda, hogy ritkán volt pénze, és egyéb számlák mellett a villanyszámlát sem tudta fizetni. Egy barátja segítségével kiépített egy vezetéket, amely a villanyórát megkerülve juttatott áramot az épületbe. Emiatt állandó rettegésben élt. Attól félt, hogy lecsapnak rá az ellenőrök, vagy valaki feljelenti, hogy lopja az áramot.

Így aztán, ha becsengettek hozzá, sohasem nyitott ajtót.

Igaz, sohasem csengetett be hozzá senki, hacsaknem a postás egy-egy baljóslatú tértivevényes levéllel, de azt neki esze ágában sem volt átvenni. Azoknak az ismerőseinek, akik még ismerték, lelkükre kötötte: ha látogatóba jönnek hozzá, ne a csengőgombot nyomják meg, hanem hívják fel a mobiltelefonján.

Sohasem hívta fel senki, mert soha senkinek sem állt szándékában, hogy meglátogassa.

Autója még volt neki. Használtan vette, amikor egy alkalmi munka jóvoltából némi elkölthető pénzhez jutott. Jogosítványa viszont nem volt, mert a rendőrök elvették, amikor egyszer ittasan vezetett. Ez az intézkedés nem sok visszatartó erővel járt: a rendező továbbra is vezetett, jogosítvány nélkül. Mindenkori úticélját mellékutcákon keresztül, nagy kerülőkkel érte el, hogy véletlenül se találkozzon a rendőrséggel, de így is egyfolytában attól tartott, hogy a törvény szolgái észreveszik és megállítják.

A romos házban volt egy ajtó, amely mindig zárva volt. Az ajtón zománcozott névtábla, rajta egy női név, amely az utóbbi két-három évben gyakran szerepelt bulvárlapok címoldalán. Le is írták róla: ez a Bálványosi Réka egy celeb. És hogy Bálványosi Rékát bántalmazza az élettársa (aki nem volt azonos a rendezővel). Vagy hogy Bálványosi Réka megsétáltatta merész dekoltázsát a Vigadó vörös szőnyegén. A rendező is szívesen lett volna celeb, titokban erre vágyott, de nem volt rá alkalmas. Nem tartotta ébren a közönség figyelmét sem a munkáival, sem pedig a magánéletével, sőt még csak fel sem tudta kelteni a közfigyelmet. Természetéből nem hiányzott a romlottság – egy-egy barátját elárulta, egy-két szerelmét magára hagyta, egynéhány munkatársára áttolta a felelősséget, amikor ő hibázott –, de ez kevés volt ahhoz, hogy feltűnést keltsen.

Amikor öt év alatt egymás után három nagyjátékfilmet is leforgathatott – ez bizony régen volt, még az ezredforduló előtt –, a közönség furcsállkodva fogadta a róluk szóló híreszteléseket, arra pedig csak néhány százan szánták rá magukat, hogy jegyet is váltsanak a háromból az egyikre vagy a másikra. Egy kritikus a „groteszk”, egy másik a „bizarr” szót használta az elkészült munkákkal kapcsolatban.

Harmadik kritikusról nem tudok.

Egy élő klasszikusnak számító, idős pályatárs jóakaratúan így vélekedett: „Még akármi is lehet belőle. Kár, hogy egyetlen nemzetközi fesztiválra sem jutott ki.” A fiatalabb filmesek legyintettek a neve hallatára. Ez a legyintés azt volt hivatva kifejezni, hogy a rendező rosszul öregszik. Ha egyszer végképp eléri az öregkort, akkor nyilván öreg lesz, de sohasem lesz belőle nagy öreg. Vagy azt mondták róla, hogy ő maga sem tudja, mit akar, vagy azt, hogy „vékonyak az ötletei”, és hogy hiányzik a munkáiból a nagyszabású filmes gondolat.

Az a színészi teljesítményein túlmenően is híressé vált nő – még egyszer: Bálványosi Réka –, akinek neve a zománctáblán szerepelt, a rendezővel kapcsolatban gyakran vágott buta képet, de valójában megvolt a magához való esze. Tisztában volt vele, honnan fúj a passzátszél. Meg volt győződve róla, hogy maga a filmművészet már sehol sincs, miközben a filmtermelés és a hozzá kapcsolódó összes iparág hasít és dübörög. Nagyszabású filmes gondolat? Olyan nincs is. Nem is volt. Vagy ha mégis, akkor nagyon régen volt. Az expresszionista filmek idején. Az egzisztencializmus hőskorában. Tudott ő sok furcsa kifejezést. Kedvenc szava ez volt: „passzé”.

A rendező egyik filmjében ő volt a főszereplő, még egészen fiatalon, csaknem kezdőként, és az is a közvélekedés része volt, hogy noha a rendezői koncepció gyenge, mégis ez volt Bálványosi Réka mindmáig legkiemelkedőbb filmes alakítása. Meg is kapta a filmszemlén a legjobb női szereplőnek járó díjat. Mondhatni, ő vitte el a hátán az egész produkciót. Zománctáblás neve akkoriban került a zárva tartott ajtóra, amely mögött talán csakugyan tátongott egy szoba, de az is lehet, hogy az ajtó a tűzfal belső oldalához volt erősítve, dekoráció gyanánt. Tény, hogy a zománctábla soha nem került le az ajtóról. Az is tény, hogy a női név tulajdonosa már jó néhány éve nem lépte át a félig kész romos ház küszöbét.

Csak a teljesség kedvéért mondom, hogy Csikasz Bálint operatőr, aki geometrikus precizitással fényképezte a dramaturgiai tekintetben legkuszább jeleneteket is, szintén díjat kapott ugyanezen a filmszemlén a kiváló operatőri munkáért, amelyet ugyanebben a filmben nyújtott. Csak a rendező nem kapott díjat a kimagasló rendezésért.

Tudniillik nem is volt az valami nagyon kimagasló.

Ez azonban a legkevésbé sem ártott kettejük barátságának. A rendezőnek voltak rossz tulajdonságai, de az irigység nem tartozott közéjük.

✦

Az operatőr ragaszkodott a rendezőhöz, és a rendező sem akart Csikaszon kívül más operatőrrel dolgozni. Csakhogy Csikasznak azokban az években is bőven jutott filmes munka, amikor a rendező – itt az ideje, hogy leírjam a nevét: Hariss Ottó – nem forgathatott. Csikaszt már az 1980-as évek végén felkérte munkatársnak az idősödő Jancsó Miklós, és nem egyszer, nem is kétszer igazgatta a felvevőgépet a szintén idősödő Makk Károly oldalán. Csikasz igazából mégis Harisst tartotta az ő rendezőjének. Mondogatta, nyilatkozta: „Szeretek igazodni a nagy öregek észjárásához, de azért, ettől függetlenül, Hariss Ottó az én rendezőm.”

Derék dolog, már-már megható volt a kitartó hűségnek ez a megnyilvánulása. Ámbár az is kiderült belőle, hogy ebben az életre szóló barátságban az operatőr a birtokos, a rendező pedig a birtok. Ezzel a birtokviszonnyal magyarázható, hogy a barátságnak voltak intenzív időszakai, tudniillik amikor éppen közös munka zajlott, és voltak évekig tartó aszályos időszakok, amikor a két jóbarát nem is hallott egymásról.

Azaz csak a rendező hallott az operatőrről, újabb munkáiról és díjairól. Ő maga, Hariss nem hallatott magáról ezekben a kiszikkadt években, Csikasz pedig nem tanúsított érdeklődést.

Ha aztán, hosszú idő elteltével, mégis jelentkezett, ez annak a jele volt, hogy értesülései szerint Hariss újabb lehetőség előtt áll. Márpedig Csikasz értesülései ritkán bizonyultak tévesnek… …

Hű

Edgár magyar–portugál szakos volt a pesti bölcsészkaron, de a magyar nyelv és irodalom nem különösebben érdekelte. Annál inkább a portugál. A diploma megszerzése után különböző iskolákban tanította a nyelvet, és különböző könyvkiadóknak fordított ugyanebből a nyelvből. Amikor megváltoztak a viszonyok – még mindig nyelvismerete jóvoltából, illetve a nyelvtudáson alapuló kinti kapcsolatok révén –, parafát és festett fajanszlapokat, úgynevezett azulejót forgalmazott. Ezenkívül csoportos utazásokat szervezett Portugáliába, amely köztudottan szép ország.

Vállalkozása életképesnek bizonyult, olyannyira, hogy nem győzte az adminisztrációt, így tehát könyvelőt kellett alkalmaznia. A könyvelő egy nő volt, Edgárnál öt-hat évvel fiatalabb. Havonta egyszer felkereste Edgárt az irodájában, ott végezte a papírok összesítését, hogy a felmerülő kérdésekre azonnal választ kapjon, és a bizonytalan ügyekben útbaigazítást nyerhessen vagy adhasson. Egy idő múlva már valamivel gyakrabban, heti rendszerességgel megfordult az irodában, és a munkaidőn túl is ott maradt.

Ilyenkor magukra zárták az ajtót.

Ne köntörfalazzunk: összeszűrték a levet.

Egyszer aztán a könyvelő férje megkaparintotta az iroda kulcsának másolatát, a hajnali órákban behatolt az irodába, és úgy állt bosszút hűtlen feleségén, valamint annak csábítóján – most mondom el, talán egy kicsit megkésve, bár jobb későn, mint soha: Edgár könyvelője férjes asszony volt –, hogy felakasztotta magát a cirkófűtés csövére, pontosan a kanapé fölött, ahol a párocskának szokása volt ölelkezni munkaidő után, talán szenvedélyesen, talán a megszokás minden szenvedélynél nagyobb erejével.

A cső meghajlott a kis híján emberfölötti tehertől, de nem szakadt le. A teher – nevezzük most már így – kiöltötte a nyelvét, mintha utolsó leheletével ezen a módon akart volna állást foglalni a nyelvismerettel kapcsolatban. Edgár bizonyára meglepődik majd, amikor a kulcs eredeti példányát el fogja fordítani a zárban.

Hű!… … …

Tartalom

Párhuzamos életrajzok

Böbe

Hópehely

Böbe és Hópehely összehasonlítása

Két bors ökröcske

Halj már meg!

Hű

Kiadta a Pesti Kalligram Kft.,
Budapest, 2026.
Elektronikus kiadás

Felelős kiadó Mészáros Sándor

Felelős szerkesztő Tóth-Czifra Júlia
Borító Hrapka Tibor
Elektronikus könyv Nagy Lajos

Kalligram e-könyvek

ISBN 978 963 468 596 8

Felhasznált betűtípusok:
Noto Serif – SIL OFL