A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Marc Brackett: Permission to Feel: Unlocking the Power of Emotions
to Help Our Kids, Ourselves, and Our Society Thrive. 2019,
Celadon Books, a Division of Macmillan Publishers,
New York, USA

© Marc Brackett, 2019

All rights reserved!

Hungarian translation © Holbok Zoltán, 2022

Hungarian edition © Jaffa Kiadó, 2022

Borítóterv Hegyi Péter

Fordította Holbok Zoltán

Szerkesztő Laik Eszter

Felelős szerkesztő Schultz Judit

Felelős kiadó Jaffa Kiadó

Jaffa Kiadó • www.jaffa.hu

ISBN 978-963-475-696-5

ISSN 2498-7379

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

A könyvben szereplő személyek neveit, ismertetőjegyeit, valamint a példaként felhozott események időpontját, helyszínét és egyéb részleteit megváltoztattuk.

Marvin bácsinak,
valamint anyának és apának

Tartalomjegyzék

Előszó

ELSŐ RÉSZ – Érezni szabad

1. Kérek engedélyt érezni!

2. Az érzelmek is információk

3. Bárkiből lehet érzelemtudós

MÁSODIK RÉSZ – A RULER-készségek

4. Az érzelmek felismerése (Recognizing)

5. Az érzelmek megértése (Understanding)

6. Az érzelmek megnevezése (Labeling)

7. Az érzelmek kifejezése (Expressing)

8. Az érzelmek szabályozása (Regulating)

HARMADIK RÉSZ – Az érzelmi intelligencia mint a jóllét és a siker kulcsa

9. Érzelmek a családban

10. Érzelmek az iskolában: Az iskola-előkészítőtől a felsőoktatásig

11. Érzelmek a munkahelyen

Az érzelmi forradalom küszöbén

Felhasznált irodalom

Köszönetnyilvánítás

Előszó

Akkor tegyük tisztába mindjárt az elején, vajon mit takar az Érezni szabad! cím. Mégis miért ne lenne szabad érezni? Mióta kell bárkinek is engedélyt kérnie ahhoz, hogy érezzen?

Minden embernek valamennyi ébren töltött pillanatában – sőt még álmában is – többé-kevésbé folyamatosan vannak érzései, anélkül hogy ehhez bárkinek az engedélyét vagy jóváhagyását kellene kérnie. Ha megszűnnénk érezni, az olyan lenne, mintha megszűnnénk gondolkodni. Vagy lélegezni. Ez képtelenség. Az érzelmeink fontos – ha nem a legfontosabb – részei emberi mivoltunknak.

Mégis úgy éljük a mindennapjainkat, hogy makacsul igyekszünk elhitetni magunkkal az ellenkezőjét. Valódi érzéseink néha keszekuszák, kényelmetlenek, zavarba ejtőek, kínosak, sőt olykor függőségbe taszítanak. Sebezhetővé, sérülékennyé, védtelenné, kiszolgáltatottá tesznek bennünket, és olyan dolgokra vesznek rá, amelyeket utólag megbánunk. Nem csoda, ha az érzelmeink néha megrémisztenek bennünket. Úgy tűnhet, mintha hatalmuk lenne felettünk. Sokszor mindent megteszünk azért, hogy letagadjuk, elrejtsük őket – akár saját magunk elől is. Az érzelmeinkhez fűződő viszonyunk pedig a gyerekeinkre is átragad, hiszen tőlünk, szülőktől és pedagógusoktól tanulják el, veszik át a mintát. Olyannyira, hogy mire felocsúdnának, már meg is tanulták elnyomni magukban a lényük legmélyéből fakadó fontos jelzéseket. Ahogy mi is megtanultuk.

Még alig kezdted el olvasni ezt a könyvet, de lefogadom, hogy tudod, miről beszélek!

Arról, hogy hajlamosak vagyunk megtagadni magunktól a jogot arra, hogy teret adjunk az érzelmeinknek. Inkább elrejtjük, elfojtjuk őket, ami a viselkedésünkön csapódik le. Kerüljük a kényes témákat a kollégánkkal, rádörrenünk a párunkra, vagy azon kapjuk magunkat, hogy kétségbeesésünkben eltüntettünk egy zacskó csokis kekszet, és fogalmunk sincs, miért. Ha megtagadjuk magunktól az engedélyt, hogy érezni merjünk, abból számtalan nem kívánt dolog származik. Például elveszítjük a képességünket arra, hogy egyáltalán felismerjük, mit érzünk. Mintha észrevétlenül egy kicsit megfásulnánk legbelül. Amikor ez történik, már képtelenek vagyunk megérteni, miért éljük át az adott érzelmet, vagy hogy mi történik az életünkben, ami ezt kiváltotta. És megnevezni sem tudjuk, hogy érthető módon a környezetünk tudtára adhassuk. Ha pedig képtelenek vagyunk felismerni, megérteni és szavakba önteni az érzéseinket, akkor kezdeni sem tudunk velük semmit, például kiismerni, az irányításunk alá vonni – elfojtás helyett elfogadni – és megtanulni igába hajtani őket, hogy ne ellenünk dolgozzanak, hanem a szolgálatunkba szegődjenek.

Szakmai életem szinte minden percét ezeknek a kérdéseknek a vizsgálatával töltöm. Tudományos kutatásaim és a való életből, elsősorban az oktatás világából szerzett rengeteg közvetlen tapasztalatom során testközelből láttam, milyen szörnyű árat fizetünk azért, hogy képtelenek vagyunk egészséges módon kezelni az érzelmi életünket.

Íme, néhány bizonyíték:

• 2017-ben a tizenkét és tizenhét év közötti kamaszok 8%-a, míg a tizennyolc és huszonöt év közötti fiatal felnőttek 25%-a használt valamilyen kábítószert.

• Az Anti-Defamation League nevű jogvédő szervezet adatai szerint 2015 és 2017 között az amerikai általános és középiskolákban évente megduplázódott az iskolai zaklatások száma.

• A Gallup 2014-es felmérése szerint a pedagógusok 46%-a számolt be jelentős napi stresszről a tanév során, ami valamennyi foglalkozási csoportot figyelembe véve – az ápolókkal vetekedve – a legmagasabb arány.

• A Gallup 2018-as felmérése szerint a munkavállalók több mint fele enervált és érdektelen a munkahelyén, ebből 13% egyenesen „nyomorúságosnak” érzi a munkában töltött perceit.

• Egy 2016 és 2017 között, 196 egyetemi campuson végzett felmérés során a megkérdezett hallgatók több mint egyharmada számolt be valamilyen mentálhigiénés problémáról. Egyes campusokon egy év leforgása alatt több mint 30%-kal nőtt a mentálhigiénés problémák száma.

• A különböző országok általános boldogságát vizsgáló World Happiness Report 2019-es adatai szerint a negatív érzelmek, például az aggodalom, a szomorúság vagy a düh előfordulása 2010 és 2018 között 27%-kal emelkedett világviszonylatban.

• A szorongásos betegségek a leggyakoribb mentális problémának számítanak az Egyesült Államokban, a tizenhárom és tizennyolc év közötti gyerekek 25%-át érintik.

• A depresszió a munkaképesség csökkenésének vezető oka szerte a világon.

• A mentálhigiénés problémák 2030-ra világviszonylatban akár 16 billió dollárral vethetik vissza a globális gazdaságot. Ebbe az egészségügyi ellátások, gyógyszerek és különböző terápiák közvetlen költségei és a termelékenység-csökkenés közvetett költségei egyaránt beletartoznak.

Úgy tűnik tehát, hogy szívesebben fordítunk pénzt és energiát érzelmi problémáink következményeinek kezelésére, mint a problémák megelőzésére.

Én a saját személyes példámon keresztül tapasztaltam meg, milyen rossz dolgok történhetnek, ha nincs merszünk teret adni az érzelmeinknek. Kegyetlen dolgokat éltem át, ám hála egy gondoskodó felnőttnek, „ép bőrrel” megúsztam. De erről majd később.

Ha megvizsgáljuk az embereket, csupán néhány ösztönös talentum mondhatja el magáról, hogy tudatos erőfeszítés nélkül is birtokában van a könyvünkben taglalt készségeknek. Nekem el kellett sajátítanom őket. Ezek ugyanis tanulható készségek, amelyek valamennyi személyiségtípus – harsány és csendes, színes képzeletű és gyakorlatias, neurotikus és hurráoptimista – számára egyformán hozzáférhetők, mi több, sorsfordítók. Olyan egyszerű, világos és vizsgálatokkal igazolt, bejáratott készségekről van szó, amelyeket életkortól függetlenül bárki elsajátíthat.

Nemrég intézményvezetőknek tartottam képzést az ország egyik legproblémásabb tankerületében. Előre figyelmeztettek: „Ezek élve meg fognak enni!” Első nap ebédszünetben a menzán álltam a sorban, és beszédbe elegyedtem az egyik igazgatóval. „Mit gondol az eddig elhangzottakról?” – kérdeztem tőle. Rám nézett, majd le a menzapultra, és azt mondta: „Guszták a desszertek!” Akkor döbbentem rá, mekkora fába vágtam a fejszémet. Már hozzá voltam szokva az elutasításhoz, de az igazgató hozzáállása érzékenyen érintett. Abban a pillanatban eldöntöttem, hogy mindenáron megpuhítom. A tankerületi főigazgató mindenben partner volt, de világossá vált számomra, hogy ebben a körzetben csak akkor járhatok sikerrel, ha a hozzá hasonló intézményvezetőket is sikerül meggyőznöm.

Pár nap intenzív kurzus után újra összefutottam vele. „A minap, amikor találkoztunk, nem nagyon hitte, hogy ez a képzés működni fog önöknél – mondtam. – Kíváncsi vagyok, most, hogy a két nap alatt ennyi minden elhangzott az érzelmekről és arról, hogyan lehet az emocionális készségeket beépíteni a pedagógiai munkába, hogyan látja a kérdést?”

„Hát, azt kell mondanom – kezdte, és megállt, hogy összeszedje a gondolatait –, most már látom, hogy eddig nem tudtam, mit nem tudtam. Az érzelmek nyelve idegen volt számomra.”

Ez biztató, gondoltam magamban, mire hozzátette:

„Szóval köszönöm, hogy rámutatott arra, hogy érezni szabad!”

Legyen ez a kiindulópontunk!

ELSŐ RÉSZ
Érezni szabad

1.
Kérek engedélyt érezni!

Hogy érzed magad?

Könyvünk alaptémáját tekintve kézenfekvő ez a kérdés, amit valószínűleg többször is felteszek majd. Mivel a mindennapokban rendszeresen halljuk ilyen vagy olyan formában, elvileg a legkönnyebben megválaszolható dolognak kellene lennie. Ehelyett az egyik legnehezebb. Feltéve hogy valóban őszintén akarunk rá felelni.

És ezt most nem mint pszichológus vagy egy érzelmi jólléttel foglalkozó tudományos központ vezetője mondom, hanem mint egy embertársad. Őszintén szólva boldog lettem volna, ha nekem is felteszi ezt a kérdést valaki gyerekkoromban – úgy, hogy igazán, valóban érdekli a válasz, és meg lett volna benne a bátorság, hogy kezdjen is valamit azokkal az érzelmekkel, amelyeket feltárok előtte.

Nem voltam boldog gyerek.

Féltem, dühös voltam, és reményvesztett. A diáktársaim folyamatosan terrorizáltak. El voltam szigetelődve. És szenvedtem.

Bizony, pokolian szenvedtem!

A középiskolában elég lett volna csak rám nézni, máris látszott volna, hogy valami nagyon nincs rendben. Rossz jegyeket kaptam, jobbára ketteseket meg hármasokat. Rendszertelenül étkeztem, hol kórosan sovány voltam, hol meg túlsúlyos. Igazi barátaim sem voltak.

A szüleim szerettek és törődtek velem, ezt biztosan tudom. De nekik is megvoltak a maguk bajai. Anyámat szorongás és depresszió gyötörte, és az itallal is gondja akadt. Apám a maga robbanékony alkatával ijesztően viselkedett, és nagyot csalódott a fiában, aki nem volt olyan kemény, mint ő. De egy dolog közös volt bennük: fogalmuk sem volt, hogyan kell kezelni az érzelmeket. Sem a sajátjukat, sem másokét.

Sokszor órákig gubbasztottam egyedül a szobámban, sírtam és szorongtam a csendben tűrt iskolai zaklatások miatt. De a legfőbb reakcióm a düh volt. Visszabeszéltem édesanyámnak, üvöltöttem, ordítottam vele. „Mit képzelsz magadról, hogy így beszélsz velem?! – dorongolt le. – Várj csak, míg apád hazaér!” És amikor hazaért, anyám elmondta neki, milyen tűrhetetlenül viselkedtem vele, mire apám berontott a szobámba, és rám förmedt: „Ha még egyszer el kell mondanom, hogy nem beszélhetsz így édesanyáddal, nem állok jót magamért!” Néha eltekintett a fejmosástól, és rögtön nekem esett.

Ekkor anyám közbelépett, és azon veszekedett apámmal, hogy miért így kezeli a helyzetet. Végül apám abbahagyta az ütlegelésemet. Anyám odasúgta: „Marc, most az egyszer megmentettelek…”

Eltöprengtem: mégis mit gondolt, mitől mentett meg?

A szüleim akaratlanul is megtanítottak egy fontos leckét: hogy tartsam meg magamnak az érzéseimet. Hogy semmi esetre se fedjem fel őket előttük. Azzal csak rontanék az amúgy sem rózsás helyzeten.

Ez akkortájt volt, amikor tudomást szereztek az egyik legszörnyűbb titkomról. Arról, hogy egyik szomszédunk, a család közeli barátja egy ideje szexuálisan zaklat. Amikor ez a szüleim számára kiderült, apám lement a pincébe, fogott egy baseballütőt, és nekiment az illetőnek. Kis híján megölte. Anyám az idegösszeomlás határán volt. A rendőrök végül őrizetbe vették a szomszédot, és hamarosan az egész környék tudomást szerzett a dologról. Később kiderült, hogy a zaklatóm más gyerekeket is molesztált.

Most nyilván azt gondolod, mindenki örült, hogy végül előálltam, és felfedtem ezt a szörnyűséget. Tévedsz! Még inkább kirekesztettek. A felnőttek azt tanácsolták a gyerekeiknek, hogy tartsák távol magukat tőlem. A diáktársaim onnantól fogva még többet szekáltak.

A folyamatos érzelmi összeomlásaim oka hirtelen világossá vált a szüleim számára. A rossz jegyek. A bulimiám. A kitaszítottságom. A kétségbeesésem. A dühkitöréseim.

Anyám és apám azt tették, amit a legtöbb ember tenne ilyen nyomás alatt.

Bepánikoltak.

Ez azért nem teljesen pontos. Volt annyi belátásuk, hogy elvigyenek egy pszichoterapeutához. Őket túlságosan lefoglalták a saját problémáik – a saját túlélésük – ahhoz, hogy képesek legyenek mások érzelmi életével is bajlódni.

Észre sem vették – vagy egyszerűen csak figyelmen kívül hagyták – a jeleket, amelyeket küldtem. Ami nem meglepő. Talán csak biztonságosabbnak vélték, ha nem kérdeznek túl sokat arról, mi történik az iskolában vagy a környezetemben. Talán féltek, hogy esetleg valami kiderül. Féltek, hogy ha mindez a tudomásukra jut, valamit kezdeniük kell vele.

Ha az ő szüleik annak idején feltették volna nekik a megfelelő kérdéseket, megtanították volna őket, hogyan kezeljék az érzéseiket, és mit tegyenek, ha probléma adódik, talán az én sorsom is másként alakult volna gyerekkoromban. A szüleim talán észrevették volna a vívódásomat, és rájönnek, hogyan segítsenek.

De nem így történt.

Részben talán neked is ismerős lehet a történet. A munkám során rengeteg olyan emberrel találkozom, aki hasonlókat élt meg gyerekkorában. Nem kapott elég figyelmet vagy elismerést, és rossz érzéseit magába temette. Nincs két egyforma történet. Vannak, akiket fizikailag bántalmaztak. Vannak, akikkel nem foglalkoztak, akiket csendre intettek. Vagy akiket érzelmileg bántalmaztak. Akiket elnyomtak. Akiknek nem hagyták, hogy a saját életüket éljék. Vagy akiket az alkoholista, szenvedélybeteg szüleik elhanyagoltak. Csak a reakcióink ugyanazok minden esetben.

Néha a történetek közel sem ennyire drámaiak. Most azokról az emberekről beszélek, akik családi környezetben hanyagolták vagy hanyagolják a mindennapi érzelmi kérdéseket, mivel senki nem tanulta meg, hogyan beszéljen ezekről, és mit kezdjen velük. Az életednek nem feltétlenül kell tragikusnak lennie ahhoz, hogy azt érezd, az érzelmi világod rajtad kívül senki mást nem érdekel.

Én úgy reagáltam, hogy eltompultam belül, érzéketlenné váltam saját emócióim iránt. Egyfajta érzelmi blokk alá kerültem. Túlélő üzemmódba kapcsoltam.

Aztán jött a csoda.

Úgy hívták, Marvin. Marvin bácsi, egész pontosan.

Anyai nagybátyám nappal tanárként, éjszaka és hétvégente pedig egy együttes frontembereként működött. A szüleimmel sokszor utaztunk fel New Jersey-ből a Catskill-hegységbe, hogy lássuk a családi hírességet fellépni. Marvin bácsi igazi különutas volt. Széles rokonságunkban nem akadt hozzá fogható figura. Olyasvalakit képzelj el, mint Robin Williams karaktere a Holt költők társaságában.

Tanári munkájában már az 1970-es években igyekezett olyan tantervet összeállítani, amely ösztönzi a tanulókat az érzéseik kifejezésére. Úgy vélte, ez a hiányzó kapocs az oktatásban tanár és diák között. Marvin bácsi úgy gondolta, az emocionális készségek segítségére lesznek a gyerekeknek a tanulásban és az életben egyaránt. Időnként segítettem nagybátyámnak legépelni a jegyzeteit. Amikor hangosan felolvasta az okfejtéseit, olyan kifejezésekkel találkoztam, mint „kétségbeesés”, „elidegenedés”, „elkötelezettség” vagy „lelkesedés”, és ezek közül sokban magamra ismertem.

Egy nyári délután, miközben a kertünkben ücsörögtünk, megkérdezte, hogy csinálhat-e velem egy IQ-tesztet. Kiderült, hogy sokkal okosabb vagyok, mint azt a lehangoló tanulmányi eredményeim sugallják. Szerintem azt is megsejtette, hogy az iskolai incidensek és a molesztálások miatt hatalmas érzelmi zűrzavar dúl bennem. Ezért egy olyan kérdést intézett hozzám, amit korábban még egyetlen felnőtt szájából sem hallottam:

„Marc, hogy érzed magad?”

A szavai hallatán átszakadt bennem egy gát, és előtört az ár. Minden szörnyűség, ami akkoriban történt velem, és minden, ami legbelül gyötört, hömpölygő zuhatagként bukott ki belőlem.

Ez az egyszerű kérdés kellett ahhoz, hogy megváltozzon az életem. És nem csupán amiatt, amit kérdezett, hanem ahogyan megkérdezte. Tényleg kíváncsi volt a válaszra. Nem akart ítélkezni, csak meghallgatott, nyitott szívvel, empatikusan. Nem próbált semmit megfejteni, megmagyarázni.

Akkor és ott szabad folyást engedtem az érzelmeimnek, hirtelen minden kiszakadt belőlem.

„Nincsenek igazi barátaim, bénázom a sportokban, dagadt vagyok, és mindenki utál a suliban!” – szipogtam.

Marvin bácsi figyelmesen végighallgatott. Ő volt az első, aki úgy döntött, nem a kifelé mutatott énemre – az ingerlékeny, visszahúzódó, dacos kölyökre – fókuszál, ami kétségkívül nem tett vonzó társasággá, hanem megsejtette, hogy valami zajlik mélyen bennem, valami jelentőségteljes, amiről addig senki nem vett tudomást – magamat is beleértve.

Marvin bácsi felbátorított, hogy merjek érezni.

Mindezek tükrében nem csoda, ha az elmúlt huszonöt évet azzal töltöttem, hogy az érzelmeket kutassam, írjak róluk, és körbeutazzam a világot, hogy előadásokat tartsak a témáról. Ez lett a szenvedélyem és az élethivatásom. Ma a Yale Egyetem Gyermektudományi Központjának a professzora és a Yale Egyetem Érzelmi Intelligencia Kutatóközpontjának alapító igazgatója vagyok. A központban az általam vezetett tudós- és orvoscsoporttal az érzelmeket és az érzelmi készségeket kutatjuk, illetve olyan módszereket dolgozunk ki, amelyek segítségével az emberek – az óvodásoktól a cégvezetőkig – életkortól függetlenül elsajátíthatják a boldogulásukat nagyban elősegítő kulcskészségeket. Munkánk célja, hogy az érzelmek erejét latba vetve hozzájáruljunk egy egészségesebb, méltányosabb, innovatívabb és empatikusabb társadalom létrejöttéhez.

Évente több tucat előadást tartok pedagógusoknak, diákoknak, szülőknek, cégvezetőknek, politikusoknak, tudósoknak, orvosoknak és egyéb csoportoknak szerte a világon. Az üzenetem mindenki számára ugyanaz: ha megtanuljuk felismerni, kifejezni és hasznosítani az érzéseinket, akár a legnagyobb kihívást jelentőket, akkor életünk ennek segítségével jobbá, teljesebbé és kielégítőbbé válik.

A legtöbb előadásomat azzal kezdem, hogy megkérem a hallgatóságot, szánjanak pár percet annak vizsgálatára, hogyan érzik magukat az adott pillanatban. Majd megkérem őket, hogy osszák meg velünk az érzéseiket. A válaszaik sok mindent elárulnak – nem feltétlenül az érzelmeikről, hanem arról, hogy mennyire nehezükre esik beszélni érzelmi életükről. Lépten-nyomon azt tapasztalom, hogy egyszerűen nem rendelkezünk az emócióink árnyalt kifejezéséhez szükséges szókészlettel. Az emberek háromnegyedének komoly fejtörést okoz, hogy megfelelő szavakat találjon érzései leírására. És amikor végre kiböknek valamit, általában akkor sem árulnak el sokat. A legtöbben csak hebegnek-habognak, keresik a szavakat, majd végül előrukkolnak a legáltalánosabb, leggyakoribb formulákkal: Jól vagyok; Kösz, jól; Minden oké…

Az ember ilyenkor elgondolkodik: tudom egyáltalán, mit érzek? Megadtam magamnak a szabadságot, hogy megkérdezzem? Megkérdeztem valaha is a partneremet, a gyerekemet, a kollégámat? Manapság, amikor szinte minden kérdésünkre azonnal választ ad a Siri, a Google vagy az Alexa, megfeledkezünk arról a szokásunkról, hogy egy pillanatra megálljunk, és befelé vagy egymás felé forduljunk a válaszokért. Csakhogy a Siri sem tud mindent, a Google pedig nem tudja megmondani, hogy a fiad vagy a lányod miért olyan izgatott vagy letört, hogy a párod miért érzi magát mostanában elhanyagolva, és hogy miért nem tudsz megszabadulni a krónikus szorongástól.

Valahol érthető, ha kényelmetlennek találjuk, hogy érzelmi életünket kelljen taglalnunk. És ez akkor is így van, ha pozitív érzésekről van szó, de különösen igaz akkor, ha a kellemetlenekről: szomorúságról, sértettségről, félelemről vagy elutasítottságról. Ezek ugyanis mind a gyengeségeinket vetítik elénk, és ki akarja ezeket megmutatni? A sebezhetőségünk elrejtése természetes önvédelmi ösztön. Még a vadon élő állatoknál is megfigyelhető. A célja a puszta önfenntartás.

Ennek ellenére számtalanszor feltesszük egymásnak a kérdést, vagy annak valamilyen formáját:

Hogy vagy? Hogy érzed magad? Mi van veled?

Olyan reflexszerűen kérdezzük, hogy szinte észre sem vesszük. A válasz pedig ugyanaz a sablon:

Kösz, jól! És te? Minden oké. Sok a meló, vágjuk rá anélkül, hogy akár egy pillanatra is elgondolkodnánk a válaszon.

Ez az emberi állapot egyik legnagyobb paradoxona: lépten-nyomon feltesszük egymásnak a kérdést valamilyen formában: „Hogy vagy?”, amiből logikusan arra következtetnénk, hogy kiemelt jelentőséget tulajdonítunk neki. Ennek ellenére soha nem adunk rá őszinte választ, és nem is várjuk ezt el beszélgetőpartnerünktől.

Képzeld el, mi történne, ha legközelebb, amikor egy ismerős (vagy a barista a Starbucksban) azzal fogadna, hogy „Szia, hogy vagy?”, te megállnál, és a következő öt percben részletesen – és cenzúrázatlanul – felelnél a kérdésre! Ha igazán, leplezetlenül feltárnád, mi lakozik a lelkedben! Mérget vennék, hogy az illető nem egyhamar érdeklődne újra nálad.

Mindez nagyon fontos jelenségre világít rá. Az egymás hogyléte felőli reflexszerű érdeklődés és az érdemi választól való zsigeri vonakodás között ugyanis hatalmas ellentét feszül. Ma már tudjuk, hogy a testi egészség mellett érzelmi állapotunk az egyik legfontosabb vonatkozása az életünknek. Mindent meghatároz. Mindenre kihat. Mégis ez az a terület, amit különös gondossággal igyekszünk kerülni. Lelki életünk még önmagunk számára is ismeretlen, felderítetlen, veszélyes terep.

Életünket teljesen áthatják az érzelmek: a szomorúság, a csalódottság, a nyugtalanság, az ingerültség, a lelkesedés vagy akár a megnyugvás. Ezek az érzések néha – sőt elég gyakran – kényelmetlenek. Dolgos életünk útjába állnak, legalábbis ezt mondjuk magunknak. Ezért mindent megteszünk, hogy ne vegyünk tudomást róluk. Ez a mentalitás – országunk puritán alapító atyáinak kimért hűvösségétől, merevségétől kezdve a keménységet preferáló nevelési elvekig – mindenütt tetten érhető. Mindannyian úgy gondoljuk, hogy érzéseink fontosak, és megérdemlik, hogy megkapják az őket megillető figyelmet. Sokszor mégis improduktív, hátráltató tényezőknek tartjuk őket – mind a munkahelyen, mind otthon, mind bárhol máshol. Az 1980-as évekig a pszichológusok többsége úgy tekintett az érzelmekre, mint valamely külső, statikus zajra: az érzéseink csak visszavetnek bennünket, és hátráltatnak céljaink elérésében. Biztos neked is mondták már: Tedd túl magad rajta! Ne foglalkozz annyit magaddal! (Mintha ez lehetséges volna…) Ne légy már olyan mimóza! Lépj tovább!

A dolog iróniája, hogy ha elnyomjuk az érzéseinket, és nem veszünk tudomást róluk, csak még jobban felerősödnek. Az igazán erős emóciók – akár tetszik, akár nem – idővel feltornyosulnak bennünk, mint valami sötét erő, és óhatatlanul megmérgezik a cselekedeteinket. A lelki fájdalom, a sértettség nem múlik el magától, nem gyógyul meg csak úgy. Ha nem juttatjuk kifejezésre az érzelmeinket, felhalmozódnak, mint egy adósság, amely végül így vagy úgy, de behajtja magát.

És most nem csak azokról az esetekről beszélek, amikor az érzéseink kellemetlenek. Gyakran akkor sem értjük igazán, mit érzünk, ha a dolgok jól mennek. Megelégszünk azzal, hogy pusztán élvezzük az érzelmeinket, és nem nézünk mélyebbre magunkban. Rosszul tesszük! Ha a jövőben pozitív döntéseket szeretnénk hozni, fontos tudni, mi okoz nekünk örömet, és miért.

Ha alaposabban körbenézünk, számtalan bizonyítékot találunk arra, hogy nagyon gyakran képtelenek vagyunk konstruktívan megbirkózni érzelmi életünk kihívásaival. 2015-ben a Robert Wood Johnson Alapítvánnyal, valamint a Lady Gaga és édesanyja, Cynthia Germanotta által létrehozott Born This Way (Ilyennek születtem) Alapítvánnyal karöltve huszonötezer amerikai tizenéves bevonásával nagyszabású felmérést végeztünk, amelyben arra kértük a résztvevőket, írják le, hogyan érzik magukat az iskolában. A diákok által használt jelzők háromnegyede negatív volt. A listát a „fáradt”, az „unott” és a „feszült” kifejezések vezették. Mindez egyáltalán nem meglepő annak tükrében, hogy az általános és középiskolás diákok 30%-a küzd olyan fokú beilleszkedési problémákkal, ami miatt rendszeres nevelési tanácsadásra szorulnak. A gazdaságilag hátrányosabb helyzetű iskolákban ez az arány a 60%-ot is eléri.

Az UNICEF jóllétet és általános elégedettséget vizsgáló jelentése szerint az amerikai fiatalok valahol a lista alján helyezkednek el a fejlett országok rangsorában. Felmérések szerint fiataljaink stressz-szintje a felnőttekével vetekszik. Az amerikai tizenévesek világelsők az erőszak, a rohamivás, a marihuánafogyasztás és az elhízás terén. A felsőoktatásban részt vevő hallgatók több mint fele küzd szorongással, harmaduk depresszióval. Az öngyilkossági ráta pedig az elmúlt húsz évben 28%-kal nőtt a népesség körében.

Vajon gyerekeink agya mennyire fog vágni, ha fáradtak, unottak és feszültek? Mennyire lesznek képesek új ismereteket magukba szívni, ha szoronganak? Mennyire fogják komolyan venni a tanulmányaikat? Mennyire hajtja majd őket a kíváncsiság és a tudásvágy?

Az alábbi történet sokat elmond az iskolák érzelmi légköréről.

Az egyik nagyvárosi tankerület felügyelője látogatást tett egy iskolában. Miközben végigsétált a folyosón az igazgatóval, meglátott egy osztályterembe igyekvő kislányt. Ráköszönt, és megpróbált szóba elegyedni vele.

A kislány ügyet sem vetett rá.

„Még csak vissza sem köszönt” – mesélte utólag a tanfelügyelő. Néhány kölcsönösen kínos pillanat után a kislány leszegte a fejét, és továbbsietett. A diákoknak ebben az iskolában ki volt adva, hogy csak a folyosó közepére felfestett fehér sávon közlekedhetnek. „Ha odalépett volna hozzám diskurálni, azzal megsértette volna a szabályokat” – magyarázta a tanfelügyelő.

Soha nem tudjuk meg, hogyan nézett volna ki ez a beszélgetés, ha sor kerül rá. A merev iskolai rendszabályok elfojtották a diákok és tanárok természetes ösztönét arra, hogy érintkezésbe lépjenek egymással.

Mégis mi történhet egy ilyen párbeszéd során? Egy rövid, ártalmatlan folyosói csevegés alkalmával? Valószínűleg nem sok minden. Bár ha te is olyan vagy, mint én, neked is lehetnek olyan emlékeid gyerekkorodból, amelyek kiemelkednek az évek ködéből, amelyek megragadtak az emlékezetedben azon egyszerű oknál fogva, hogy egy felnőtt rád szánt néhány pillanatot az életéből, és odafigyelt rád. Ha ez a figyelem igazán őszinte és szívből jövő, akkor egy ilyen apró momentum is visszhangot verhet a lelkedben.

De nem csak a diákok hangulata nyomasztó. Mi a helyzet a tanáraikkal? 2017-ben a New Teacher Center pedagógiai központtal közösen több mint ötezer pedagógust kérdeztünk meg, és azt tapasztaltuk, hogy a munkában töltött idejük csaknem hetven százalékában „frusztráltak”, „túlterheltek” és „stresszesek”. Mindez egybecseng a Gallup adataival, amelyek szerint az amerikai tanárok csaknem fele jelentős napi szintű stresszt él meg. Ijesztő kép az oktatási rendszerről, nem igaz?

Vajon mennyire hatékony a pedagógusok munkája, ha éppolyan frusztráltak, túlterheltek és stresszesek, mint a diákok? Képesek-e száz százalékot nyújtani így az óráikon? Nem förmednek-e rá akaratlanul is a gyerekekre, vagy nem figyelnek-e kevésbé az igényeikre, mert maguk is kimerültek érzelmileg? Nem kiégve mennek-e haza a munkából, előre félve attól, hogy másnap újra vissza kell térniük a tanterembe?

Ha nem értjük meg az érzelmeket, és nem találunk megfelelő stratégiát a kezelésükre, át fogják venni az uralmat az életünk felett, ahogy az velem is történt gyerekkoromban. A félelem és a szorongás képtelenné tett arra, hogy megpróbáljak megküzdeni a problémáimmal. Le voltam bénulva. A tudomány ma már képes megmagyarázni, miért. Ha lett volna valaki, aki megtanítsa a szükséges készségeket – ha akad valaki, aki elmondja, hogy egyáltalán léteznek ilyen készségek –, talán jobban ura lehettem volna a helyzetemnek. Ehelyett csak arra futotta, hogy tűrjek és szenvedjek.

Előadásaim során gyakran élek azzal a megállapítással, hogy a mai gyerekek sokszor krízisüzemmódban működnek. Ezt a mondatot hallva a legtöbbször fel szokták tenni a kérdést, ami valójában vélemény: „Nem gondolja, hogy a mai gyerekekből hiányzik az a szívósság és erkölcsi tartás, ami a korábbi nemzedékekben megvolt?”

A válaszom sokat árnyalódott az évek során. Eleinte alaposan kihozott a sodromból egy efféle kijelentés. Hiszen úgy hangzik, mintha a kérdező igazolást keresne arra, hogy feljebbvalónak érezhesse magát, és az áldozatot hibáztathassa. Szerintem ez felelőtlenség és meggondolatlanság.

Tegyük fel, hogy a mai gyerekekből valóban hiányzik az az érzelmi erő, ami bennünk vagy a korábbi nemzedékek tagjaiban megvolt. Tegyük fel, hogy régen a gyerekek legalább ugyanolyan nehéz – ha nem nehezebb – problémákkal küszködtek, mégis képesek voltak a sarkukra állni, és megbirkózni velük.

Na és ha így van?

Akkor most toljuk el magunktól a felelősséget, hogy a legjobb tudásunk szerint segítsük a mai gyerekeket? Vegyük úgy, hogy nem a mi felelősségünk mindent megtenni, hogy támogassuk őket? Ha valóban rászorulnak egy kis segítségre, nem a mi dolgunk, hogy megadjuk nekik, ítélkezés nélkül? És ha tényleg ennyire rászorulnak, mégis hogyan kerültek ebbe a helyzetbe? Esetleg nincs ennek valami köze ahhoz, ahogyan neveltük őket?

Volt idő, nem is olyan régen, amikor a gyerekeknek egy szintén nagyon fontos alapszükséglete kielégítetlen maradt, s erre nemzetünk rendkívül tanulságos lépést tett. 1945-ben, miközben még javában dúlt a második világháború, egy Lewis B. Hershey nevű tábornok (és egykori tanár) arról számolt be a kongresszusnak, hogy a besorozott újoncok csaknem felét alkalmatlannak találták alultápláltságuk miatt. A hadkiegészítő parancsnokság első embereként Hershey pontosan tisztában volt a helyzettel. A saját szemével látta az alultáplált amerikai fiatalok tömegeit, és rádöbbent, hogy alkalmatlanok a háborúra.

A kongresszus reakciója nem az volt, hogy nyilatkozatot adott ki, amelyben elítélte az ifjabb nemzedék alkalmatlanságát, hanem elfogadott egy kétpárti törvényjavaslatot: a nemzeti iskolai élelmezési törvényt.

Más szóval: gondoskodtunk arról, hogy rendesen tápláljuk a gyerekeinket.

Most is hasonló feladat előtt állunk, és itt az idő, hogy újra megtegyük, csak most érzelmileg kell táplálni őket!

A Yale Egyetem Érzelmi Intelligencia Kutatóközpontjában ezen vagyunk. Folyamatosan azon törjük a fejünket, hogyan segíthetnénk az embereknek felismerni az érzelmeiket, megérteni az érzéseiknek az életük különböző aspektusaira gyakorolt hatását, és kifejleszteni azokat a készségeket, amelyek segítségével egészséges, produktív módon használhatják fel az emócióikat.

Egyszer egy mentálhigiénés szakemberekkel folytatott kórházi szakmai konzultáció után a gyermekpszichiátriai osztály vezetője odajött hozzám, és azt mondta: „Marc, szép munka! Viszont az adataink szerint nyolcezerrel több gyermekpszichiáterre lenne szükség ahhoz, hogy sikerrel megbirkózzunk ezeknek a gyerekeknek a problémáival.”

Ledöbbentem.

„Félreértettél! Én azt akarom, hogy egyáltalán ne legyen rátok szükség” – feleltem félig viccesen.

Ő úgy értette, hogy valamennyi problémás gyereknek professzionális segítségre volna szüksége ahhoz, hogy jobban boldogulhasson az életben. Miközben én arról beszéltem, hogy ha integrálnánk az érzelmi készségeket az oktatási rendszerbe, lényegesen kevésbé volna szükség a pszichiáterek, pszichológusok bevonására.

Csaknem harminc év telt el azóta, hogy az érzelmi intelligencia fogalmát bevezette két mentorom, Peter Salovey, a Yale Egyetem pszichológiaprofesszora és jelenlegi elnöke, valamint Jack Mayer, a New Hampshire-i Egyetem pszichológiaprofesszora. És csaknem negyedszázada, hogy Daniel Goleman megírta Érzelmi intelligencia című nagy sikerű könyvét{1}, mely a fogalmat bevitte a köztudatba. Ennek ellenére még ma is küszködünk az olyan alapvető kérdések megválaszolásával, mint a „Hogy érzed magad?”.

Az érzések is információk. Egyfajta tudósítások a pszichénkből – üzenetek arról, hogy mi megy végbe bennünk a külső és belső történések hatására. Ezért rendkívül fontos lenne, hogy hozzáférjünk ezekhez az információkhoz, és rájöjjünk, mit üzennek nekünk. Csak ezek segítségével fogjuk tudni a legjobb döntéseket meghozni.

Ez nem könnyű feladat. Sajnos az érzelmeink nem felcímkézve érkeznek, hogy ezáltal pontosan megmutassák, mi váltotta ki őket és miért, és mit kell tennünk a feldolgozásuk érdekében. Gondolkodásunkat és viselkedésünket nagyban befolyásolja, hogy mit érzünk. Csakhogy nem mindig értjük az okát, és nem tudjuk, mit kezdjünk az érzelmeinkkel. A szülők számára ismerős lehet az alábbi helyzet: látjuk, hogy a gyerek szenved, ám az okát nem tudjuk. Ha megkérdezzük, mi a baj, a válasz szinte soha nem fedi fel a gyötrelem forrását. Talán még maga a gyermek sem tudja, mi a probléma.

Íme, egy példa. A dühünk néha ok nélkülinek, érthetetlennek tűnik, pedig szinte minden esetben valamilyen méltánytalanságra adott reakció. Igazságtalanság ért, ami feldühített. Valaki eléd vágott az úton, ami felbosszantott. A küszöbön volt az előléptetésed, de végül a főnököd unokahúga kapta meg az állást, és ez felháborít. Minden esetben ugyanaz az alapvető dinamika működik.

A legtöbben nem szeretünk a dühvel szembesülni, legyen az a sajátunk vagy másé. Amikor egy szülő vagy tanár egy indulatos gyerekkel találkozik, az első reakciója gyakran az, hogy megfegyelmezi, rendreutasítja: ha nem fejezed be az üvöltözést, a csúnya beszédet vagy a toporzékolást, mész a sarokba, a szobádba, és megtiltom ezt vagy azt!

Felnőttként a reakcióink nem sokban különböznek. Azonnal hátrahúzódunk. Megszűnünk együttérzően odafigyelni. Támadásnak éljük meg a másik dühét, ami szinte lehetetlenné teszi, hogy érdemben foglalkozzunk az illető által közvetített információval. Pedig a haragja fontos üzenet. Ha megpróbálnánk mérsékelni a méltánytalanságot, ami kiváltotta, a düh elszállna, mivel túljutott önnön hasznosságán. Ellenkező esetben csak tovább gyűlik, még akkor is, ha látszólag lecsillapodott.

Szerencsére létezik az érzelmek megismerésének és megértésének a tudománya. Ez nem puszta megérzés, vélemény vagy zsigeri ösztön kérdése. Senki sem rendelkezik veleszületett képességgel, hogy ösztönösen felismerje, mit érez, vagy hogy mások mit éreznek, és miért. Ezt mindannyiunknak meg kell tanulnunk. Nekem is meg kellett tanulnom.

Mint minden tudomány esetében, szükség van kutatási folyamatra, vizsgálati módszerekre. A Yale munkatársaival három évtized kutatómunkájának és gyakorlati tapasztalatainak eredményeként feltártuk azokat a kulcskészségeket, amelyek ahhoz szükségesek, hogy – ahogy mi nevezzük – „érzelemtudóssá” válhassunk.

Az alábbi öt készségről van szó. Fontos, hogy:

• képesek legyünk felismerni saját érzelmeinket és mások érzelmeit, és nemcsak az alapján, amit gondolunk, érzünk és mondunk, hanem a mimikából, a testbeszédből, a hanglejtésből (vokális kommunikációból) és az egyéb nonverbális jelekből is tudnunk kell olvasni;

• megértsük ezeket az érzéseket, be tudjuk azonosítani, meg tudjuk határozni a forrásukat – hogy miből fakadnak, hogy konkrétan mely élmények, történések, tapasztalások váltották ki őket –, valamint hogy felismerjük, hogyan hatnak a viselkedésünkre;

• árnyalt szókincs használatával megnevezzük az érzelmeket;

• kifejezzük az érzéseinket a kulturális normáknak és a társas kontextusnak megfelelően, oly módon, hogy az informálja a hallgatót, és empátiát váltson ki belőle;

• szabályozzuk az érzelmeinket ahelyett, hogy hagynánk, hogy azok szabályozzanak bennünket, és olyan gyakorlati stratégiákat alkalmazzunk, amelyek segítségével kezelni tudjuk a magunk és mások érzéseit.

Könyvünk további fejezeteiben részletesebben is ismertetjük ezeket a készségeket, és bemutatjuk, hogyan lehet hatékonyan alkalmazni őket.

Az 1990-es évek végén Marvin bácsival nekivágtunk, hogy bevezessük ezeket a készségeket az iskolákba, de kudarcot vallottunk. Kizárólag arra fókuszáltunk, hogy a gyerekeknek hogyan adhatnánk át a szükséges tudást tanórai keretek között. Csakhogy egyes tanárok részéről ellenállásba ütköztünk. „Már a gondolattól is nyugtalan leszek, hogy a szorongásról tartsak előadást a gyerekeknek” – mondta az egyikük. „Nem szívesen nyitom ki Pandóra szelencéjét az érzelmekről szóló előadásokkal” – vallotta meg egy másik pedagógus. Felismertük, hogy ha maguk a tanárok sem hisznek az érzelmi készségek fontosságában, akkor soha nem lesz eredményes a pedagógiai munkájuk. Így Marvinnal és a Yale-en dolgozó új kollégáinkkal visszamentünk a tervezőasztalhoz. Világosan láttuk, hogy amíg nem sorakoztatunk fel az ügy mellé olyan tanárokat, akik megértik az érzelmi készségek fontosságát, addig soha nem érhetjük el a gyerekeket. Rájöttünk, hogy az iskolarendszert csak akkor fogjuk tudni megreformálni, ha a legfelső szinteken, az iskolaszékek, tankerületi igazgatók és intézményvezetők között is elkötelezett partnerekre lelünk.

Továbbá világossá vált, hogy az említett készségeket sokkal szélesebb körben is meg kell ismertetni az emberekkel. Nemcsak az iskolás gyerekeknek, hanem nekünk, felnőtteknek is ugyanúgy meg kell értenünk, hogy az érzelmek hogyan befolyásolnak minket és környezetünket. Nekünk magunknak is ki kell fejlesztenünk a szükséges készségeket, hogy megfelelő mintát mutathassunk. A pedagógusoknak és a szülőknek maguknak is képeseknek kell lenniük arra, hogy felismerjék, kifejezzék és szabályozzák saját érzelmeiket, mielőtt megtaníthatnák ezeket a készségeket másoknak. Osztálytermi kutatásaink igazolták, hogy ahol érzelmileg kompetens pedagógus van jelen, a diákok kevésbé rendbontók, jobban figyelnek és jobban teljesítenek. Felméréseink alátámasztották, hogy ahol érzelmileg kompetens igazgató működik, ott a tanárok kevésbé stresszesek és sokkal elégedettebbek. És ahol érzelmileg kompetens szülő áll a háttérben, ott a gyerek is sokkal jobban képes felismerni és szabályozni az érzelmeit.

Abban a pillanatban, ahogy a gyerekeinkből érzelmi készségekkel felvértezett felnőttek válnak, az egész kultúránk megváltozik majd – előnyére. Ám a készségek elsajátítása és az érzéseinkre adott reakcióink finomhangolása még nem jelenti azt, hogy onnantól fogva folyton boldogok leszünk. Az örökös boldogság nem lehet célunk – a való élet nem így működik. Ahhoz, hogy kiegyensúlyozottabbakká váljunk, a lehető legjobb döntéseket hozzuk, tartalmas kapcsolatokat alakítsunk ki és kiteljesítsük magunkat, fontos, hogy minden érzelmet képesek legyünk megélni és kifejezni, és hogy a kellemes és kellemetlen emóciókat éppúgy megfelelően tudjuk szabályozni.

De ez az egész velünk kezdődik. Ha szülő vagy, tedd fel magadnak a kérdést: melyek azok a kvalitások, képességek, amelyeket a legjobban szeretnél, hogy gyermeked a birtokában legyen a felnőtté válása során? Matematikai jártasság, tárgyi tudás, atletikus képességek? Vagy magabiztosság, kedvesség, céltudatosság és jó belső iránytű, hogy egészséges, tartós kapcsolatokat alakíthasson ki? Amikor cégeknek tartunk konzultációt, mindig elmondják, hogy olyan munkavállalókat keresnek, akik állandóan fejlődni akarnak, akik személyes felelősséget vállalnak a munkájukért, akik jól kijönnek másokkal, és jól működnek együtt csapatban. A vállalatok nem a technikai jártasságot vagy a speciális szakmai tudást preferálják, hanem elsősorban az érzelmi sajátosságokat. A RAND Corporationnél dolgozó egyik kollégám arról számolt be: a technológia olyan ütemben fejlődik napjainkban, hogy a cégek nem az aktuálisan meglévő készségeik alapján választanak dolgozókat, hanem olyan embereket keresnek, akik rugalmasak, képesek új ötletekkel előállni, ösztönzik a csoportban való együttműködést, alkalmasak arra, hogy csoportokat fogjanak össze, irányítsanak és így tovább.

Néha előfordul, hogy átragad ránk egy-egy készség – például megfigyelés vagy utánzás útján. De többnyire el kell sajátítani őket. Ez pedig a leghatékonyabban közösségben történik. Az emocionális készségek egyszerre személyesek és kölcsönösek. Egyénileg is alkalmazhatók, de a leghatékonyabbak azokban a közösségben lesznek, ahol a kialakult kapcsolati hálók révén önerősítő hatást fejtenek ki. Mindezt én magam is megtapasztaltam. Az említett készségeket iskolák ezreiben tanítják szerte a világon látványos eredményekkel. A gyerekek természetesen rengeteget profitálnak ebből: kevesebb az iskolai zaklatás és a diákokat érő érzelmi megrázkódtatás, kevesebb a hiányzás, a halasztás, és jobbak a tanulmányi eredmények. Ugyanakkor azt is láttuk, hogy azokban az iskolákban, ahol ezeket a készségeket oktatják, a tanárok is kevésbé stresszesek, kevésbé égnek ki, ritkábban akarják elhagyni a pályát, elégedettebbek a munkájukkal, és jobban le tudják kötni a diákok figyelmét.

Mindannyian azt szeretnénk, hogy életünk és szeretteink élete nehézségektől és megrázkódtatásoktól mentes legyen.

Ezt soha nem fogjuk tudni elérni.

Mindannyian arra vágyunk, hogy életünk kiegyensúlyozott kapcsolatokban, együttérzésben és értelmes célokban bővelkedjen.

Ezt viszont el tudjuk érni!

Marvin bácsi megmutatta, hogyan. Az egész azzal kezdődik, hogy merjünk teret adni az érzéseinknek. Ez a folyamat első lépése.

{1} Daniel Goleman: Érzelmi intelligencia. Budapest, Háttér Kiadó, 2020, N. Kiss Zsuzsa fordítása.