T. A. Williams

Álmaimban Toszkána

Kossuth Kiadó

Tartalom

Első fejezet

Második fejezet

Harmadik fejezet

Negyedik fejezet

Ötödik fejezet

Hatodik fejezet

Hetedik fejezet

Nyolcadik fejezet

Kilencedik fejezet

Tizedik fejezet

Tizenegyedik fejezet

Tizenkettedik fejezet

Tizenharmadik fejezet

Tizennegyedik fejezet

Tizenötödik fejezet

Tizenhatodik fejezet

Tizenhetedik fejezet

Tizennyolcadik fejezet

Tizenkilencedik fejezet

Huszadik fejezet

Huszonegyedik fejezet

Huszonkettedik fejezet

Huszonharmadik fejezet

Huszonnegyedik fejezet

Epilógus

Köszönetnyilvánítás

Impresszum

Mariangelának és Christinának,
szeretettel. Mint mindig.

Első fejezet

– Beatrice, hall engem?

Bee mintha a víz alól hallotta volna a hangot. Egy meleg kéz érintette meg a csuklóját, majd a barátságos férfihang újra kérdezte:

– Beatrice, hall engem? Doktor Bianchi vagyok. A sienai kórházban van. – A férfi jól beszélt angolul, mintha hosszabb ideig Amerikában élt volna, bár olaszos akcentusa megmaradt.

Ahogy Bee lassan felfogta az elhangzottakat, minden erejével próbálta értelmezni is. Kórház?

– Igen, hallom – felelte, de a saját hangja is idegenül csengett. Megrázta volna a fejét, hogy összeszedje a gondolatait, de összerándult a fájdalomtól. Nagyon óvatosan próbálta mozgatni az ujjait és a lábujjait. Megnyugodva kinyújtotta a karját, majd a lábát; de újra éles fájdalom hasított a hátába és a combjába. Feljajdult.

– Most biztosan nem érzi magát túl jól, de minden rendben lesz. Komoly zúzódás érte a combját, de szerencsére csonttörést nem szenvedett.

Bee felemelte szabad karját, végigsimított az arcán, és nem lepődött meg, hogy kötést érintett. Csak ekkor nyitotta ki a szemét. Pislogott párszor, mire ráébredt, hogy minden fekete. A pánik hulláma kezdett feltolulni benne, de ő erőnek erejével küzdött ellene.

– Nem látok – nyögte gyengén, de hallható rémülettel.

– Semmi baj, Beatrice. A szemkötést hamarosan levesszük. A látása nem sérült.

A megkönnyebbülése szinte tapintható volt. Hosszan sóhajtott; a teste újra ellazult. Továbbsimított az arcán és a fején, és egy pillanatra újra összezavarodott. Mi történt? Beletelt néhány másodpercbe, mire rájött, hogy a haja, a gyönyörű, hosszú haja eltűnt. De hogyan tűnhetett el?

– A hajam…? Mi történt a hajammal?

Csak a sebészeti kötszer csíkjai alól ki-kibukkanó kopasz bőrt érezte.

Az orvos bátorítóan megszorította a csuklóját.

– Ne aggódjon. Vissza fog nőni. Fejsérülést szenvedett, a robbanások során pedig nyílt sebeket szerzett, és a haja egy része is leégett. A többit le kellett borotválnunk, hogy a sebeket elláthassuk, de egy nagyobb sebet leszámítva csak karcolásokról van szó. A haja hamarosan visszanő, eltakarja a hegeket és rövidesen újra önmaga lehet.

Robbanások? Bomba? Talán terrortámadás? Bee a fejét ingatta. Bárcsak emlékezne…

– Beatrice, van valaki, akivel felvehetnénk a kapcsolatot? Barátok? Család? Megkerestük az édesanyját, és személyesen beszéltem vele, hogy megnyugtassam. Meglepődtem, hogy ő is olasz! – Átváltott olaszra. – Ez azt jelenti, hogy maga is beszél olaszul? Ezt a beszélgetést folytathatnánk akár olaszul is?

Bee csodálkozott, hogy számottevő nehézségek nélkül tud olaszul válaszolni, és ezt jó jelnek vette: az agya tehát nem sérült meg komolyan.

– Sokkal könnyebb lenne angolul, ha nem bánná. Beszélek olaszul, de nem vagyok benne biztos, hogy az orvosi terminológiában is eligazodom. – Újra angolra váltott. – Nagyon kedves öntől, hogy felvette a kapcsolatot az anyámmal. Köszönöm szépen, doktor…

– Bianchi… Dario Bianchi. Itt, a sienai kórház traumatológiai osztályán dolgozom.

Bee hátradőlt, és ahogy ellazult, a köd fokozatosan kezdett kitisztulni a fejében, és felderengtek az emlékei is.

– Azt mondja, Siena…? Sienában dolgozom. – Minden erejével megpróbált koncentrálni, és az emlékek ezrével özönlöttek vissza az elméjébe. – Egy filmes cégnél.

– Úgy van. Ez így igaz. – Az orvos elégedettnek és talán kissé megkönnyebbültnek hangzott. – Egy új film forgatásán dolgozik, ami itt készül. Emlékszik, hogy mi történt?

Bee gondolkodott. Emlékezett a film címére, a szállodára, ahol ő és a stáb nagy része megszállt, de arra, hogy mi történt vele, egyáltalán nem. Mindent megtett, de ami a balesetet illeti, semmi nem derengett fel.

– Lássuk csak… A film, amit készítünk, A Sötét Herceg címet viseli. Ez egy lovageposz, a középkorban játszódik, és történelmi tanácsadóként alkalmaztak. Már majdnem két hónapja vagyok itt, és a forgatásnak lassan vége. – A lány kissé csalódottan horkant fel. – Mindenre emlékszem, de a balesetről semmire. Fogalmam sincs, hogyan kerültem ide.

– Semmi baj, Beatrice. Idővel visszajön. Úgy tűnik, a baleset a forgatáson történt. Azt mondták, magára zuhant a reflektorállványzat. Az izzók mind felrobbantak, repeszbombaként szórták szét a szilánkokat.

Bee minden igyekezete ellenére még mindig nem tudott felidézni semmit a tényleges eseményről.

– Megsérült még valaki?

– Attól tartok, igen. Mimi Robertson. De neki nagyobb szerencséje volt. Nem érte fejsérülés, és a vágásai is kevésbé súlyosak.

– Ejha.

Bee azonnal felismerte ezt a nevet. Mimi Robertson generációja leghíresebb brit színésznője volt, és Hollywood egyik legkelendőbb neve. A Sötét Herceg női főszereplője volt, Beet pedig hetekkel ezelőtt mutatták be neki, amikor a forgatás elkezdődött, de azóta alig váltottak többet néhány szónál. A lenyűgözően gyönyörű sztár roppant tartózkodó volt, és a stáb többi tagja figyelmeztette Beet, hogy ne lepődjön meg, ha Mimi – azaz „Miss Robertson”, ahogyan szerette hívatni magát – teljesen figyelmen kívül hagyja őt. Közismert volt jeges modoráról és tüskés természetéről, és Bee bölcsen kitért az útjából, ha csak tehette.

Akárhogy is, Robertson garancia volt a kasszasikerre.

Bee ismét elernyedt, megkönnyebbült, mintha visszatért volna az emlékezete, bár a gondolat, hogy gyönyörű, hosszú haja odalett, könnyeket csalt a szemébe. A combja nagyon fájt, és azon töprengett, vajon ezek a sérülések hatással lesznek-e élete hátralevő részére. Minden tőle telhetőt megtett, hogy elfojtsa az egyre erősödő pánikérzetet; egy pillanatra még Mimi Robertson sorsára is gondolt, hogy vajon hogyan birkózik majd meg a sérüléseivel. Végtére is, az olyan filmsztárok számára, mint ő, a megjelenés a legfontosabb.

Aztán eszébe jutott egy másik név: Jamie. Egy pillanatra azon töprengett, hogy megkérje-e az orvost, lépjen kapcsolatba vele, és mondja meg neki, hogy minden rendben… De alighogy végiggondolta ezt, elvetette mint lényegtelen gondolatot. Annak már vége. Néhány hónapja szakítottak a férfival, és a végső szó előtti fájdalmas hetek emléke felizzott benne. Először jutott eszébe az, hogy talán jobb lett volna, ha mégis elveszíti az emlékezetét a balesetben.

Feküdt az ágyon, élvezettel tornáztatta az agyát, hiába maradt homályban az aznapi forgatás emléke, mégis örült, hogy egészen magánál van. Támadt egy gondolata.

– Doktor Bianchi, ha van ideje, megkérne valakit, hogy értesítse a Pan World embereit, hogy ébren vagyok?

– Ez már megtörtént. Azt hiszem, a cégtől már jelentkezett valaki… Látogatási időben talán újra eljön. Egész héten eljött, mindennap.

– Egész héten…? Mióta vagyok itt?

– Öt napja. Mesterséges kómában kellett tartanunk. Egy kis duzzanat támadt az agyában, ami miatt aggódtunk, de már szerencsére felszívódott.

– Öt napja? Szóval, milyen nap is van ma…? – Bee küszködött, hogy megértse, amit hallott. – Péntek? Szombat?

– Szombat. Hétfőn délelőtt hozták be.

– És az a daganat az agyamban…? – kérdezte reszketeg hangon. – Ez ijesztően hangzik…

– Ne aggódjon, Beatrice. Amennyire meg tudjuk állapítani, nem szenvedett maradandó károsodást.

– Amennyire meg tudják állapítani…? – visszhangozta Bee, és a kopaszsága hirtelen nevetséges problémának tűnt emellett. Újfent a pánik hulláma ellen küzdött, és másfelé terelte a gondolatait. – És miss Robertson? Ő is kórházban van még?

– Nem, szinte azonnal elengedték. Egyébként, ahogy említettem, bizonyára hamarosan meglátogatja az egyik kollégája. Ő többet tud majd mondani, de előbb levesszük a szemkötőjét, és az osztályvezető úr is szeretné látni. Addig csak pihenjen. Minden rendben lesz.

– Köszönöm, Bianchi doktor úr.

– Nagyon szívesen. Most el kell mennem, de nem marad egyedül; épp most érkezett a nővér, aki magával marad, míg a kötést leveszik a szeméről.

Bee fojtott hangú, rövid beszélgetés zaját hallotta, majd távolodó lépteket. Hirtelen rettenetesen egyedül érezte magát a sötétben.

Könnyed, ismerős érintés rázta fel Beet; meleg volt, és puha, az anyjára emlékeztette. Bee a kéz után nyúlt, és éppen úgy szorította meg, mint kislány korában. Nagyon megnyugtatónak találta.

– Jó napot. Rosa vagyok. Most én leszek magával.

Ne aggódjon, nincs egyedül.

A hang meleg volt, mint a kéz. Olaszul beszélt, de lassan és tisztán, mintha nem lenne biztos benne, hogy Bee megérti-e. Az emberi kedvességnek ez az egyszerű gesztusa hirtelen átszakította a gátat, és Bee érezte, hogy folyni kezdenek a könnyei. Azon kapta magát, hogy úgy zokog, mint egy kisbaba, és csupán a megkönnyebbülése tartja vissza a jövő feletti félelmeinek árját.

Érezte, hogy az ápolónő másik keze gyengéden simogatja az arcának nem sérült oldalát, amíg lassan meg nem nyugodott. Eltartott egy ideig, de Bee összeszedte magát, és megszólalt:

– Nagyon köszönöm, Rosa, nagyon kedves hozzám. Ez csak reflex. Sajnálom, hogy eláztattam a kötést. – Örömmel töltötte el, hogy a hangja megerősödött, és az olasz nyelvtudása is magabiztosan, jól cseng. Az anyja mindig olaszul beszélt vele, annak ellenére, hogy Bee London közelében született és nőtt fel; és miután Toszkánában forgattak már két hónapja, nem volt túl nagy kihívás felfrissítenie a tudást.

– Ne aggódjon, Beatrice. Engedje csak ki. Rettenetesen sok mindenen ment keresztül, de most biztonságban van. Minden rendben lesz. – A nővér elhallgatott pár pillanatra, majd témát váltott, amiért Bee rettentő hálás volt neki. Eleinte. – Nos, vannak barátai, vagy család, aki meglátogathatná?

Bee megrázta a fejét.

– Nem hiszem. Az én szüleim Angliában élnek. Anyámnak gondja van a fülével, és nem repülhet; apámnak pedig túl hosszú út lenne ez ahhoz, hogy vezessen idáig.

– És, nincs férfi az életében? Vőlegény vagy férj, esetleg?

– Semmi ilyesmi. Volt egy barátom, de annak már vége… Néhány hónappal ezelőtt minden széthullott.

– Ó! Sajnálom. Veszekedtek?

– Nem, nem igazán. Gondolom, a vége felé többet vitatkoztunk a mindennapi apróságokon, de szerintem mindketten arra jöttünk rá végül, hogy az egész nem vezet sehova. Legalábbis én így éreztem. – Mély lélegzetet vett, és megpróbálta leplezni a fájdalmat, amit akkor érzett, amikor a James mellett töltött négy év semmivé foszlott. – Észszerű dolog volt már a szakítás… Ennek ellenére nehéz időszak volt.

– Ne is emlegesse! Maga nagyon csinos lány. Hamarosan talál valaki mást.

Bee lassan ingatta a fejét. Az utolsó dolog, amire szüksége volt, egy másik férfi. Szabad kezét ismét az arcához emelte, és végigtapogatta a kötéseket.

– Rosa, ezek a kötések csak a szemem védelmére szolgálnak, vagy az arcommal történt valami?

– Attól tartok, az izzók… Az arca bal oldala és a füle, a halántéka… Összevagdalták. És megégették.

– Komolyan? – kérdezte Bee zaklatottan.

– Úgy hallottam, azt mondták, hogy a hallása és a látása rendben van, de az arcát komolyabb sérülés érte. Valószínűleg eltart egy ideig, míg felépül.

– De meg fog gyógyulni?

– Jobb lesz, ha erről az orvossal beszél előbb, Beatrice. Én tényleg nem tudom.

– Egy életre sebhelyes leszek, Rosa?!

– Nem mondhatok semmit, Beatrice. De manapság az orvosok a legcsodálatosabb dolgokra képesek. Meglátja, a sebészeink világelsők.

– Ó, Istenem…

– Ne aggódjon, kedves. Minden rendben lesz.

Körülbelül egy órával később levették a kötést Bee szeméről. A magánkórteremben eloltották a lámpákat, behúzták a redőnyöket. Bee eleinte csak három homályos alakot látott. Ahogy a szeme hozzászokott a sötéthez, és a fókusza élesedett, érezte, hogy a megkönnyebbülés elsöprő hulláma önti el. Két férfit és egy nőt vett ki az ágy körül. A hozzá közelebb álló férfi volt az első, aki megszólalt.

– Miss Kingdom… Beatrice, én dr. Esposito vagyok, ő pedig a kollégám, dr. Bianchi.

Olaszul, lassan beszélt, de ahogy látta, hogy a lány érti a szavait, fokozatosan visszavette a hétköznapi tempóját. Nem mutatta be a mellettük ülő nővért, de az arcán megjelenő barátságos mosolyból Bee arra következtetett, hogy Rosa lehet, és mindent megtett, hogy visszamosolyogjon rá, bár az nem volt világos, hogy ebből mennyi lehetett látható a géz alatt.

– Üdvözlöm mindannyiukat. Köszönöm, hogy gondoskodtak rólam.

– Nagyon szívesen. Ritkán vannak hollywoodi pácienseink!

Bee nem akarta elrontani a férfi kedvét, hogy ő maga sosem volt még Amerikában, pláne Hollywoodban, úgyhogy nem szólt semmit.

– Mind örülünk, hogy magához tért. Kissé aggódtunk magáért, de már látható, hogy szépen javul. – Az orvos közelebb húzódott. – Mondja, tisztán lát engem? Hány ujjamat tartom fel?

– Hogy hány ujját? Hármat… És igen, nagyon jól látom, köszönöm. És hallom is, hangosan és tisztán, bár nagyon cseng a fülem.

– A fülcsengés miatt ne aggódjon. Az eset után nem meglepő. Pár nap alatt elcsendesedik.

Bee bólintott.

– De mi lesz az arcommal?

A két orvos összenézett. Végül dr. Bianchi válaszolt; közben Bee látta, hogy a háttérben dr. Esposito a nővér felé biccent, aki erre az ablakhoz lépett, és kinyitotta a zsalut. Fény áradt be a szobába, Bee pislogott, és örömmel tapasztalta, hogy mindent teljesen tisztán lát.

– Csak a fej bal oldala és a bal arc miatt kell aggódnunk. A fülét és a nyakát valamelyest megóvta a haja, de a koponya és a bal arca rengeteg apró idegi sérülést szenvedett a szilánkoktól.

– Egy életre sebhelyes leszek? – kérdezte Bee, és megnyugvással töltötte el, hogy a hangja kimért volt, és egyenletes, annak ellenére, amit érzett.

– Jelenleg nem igazán tudjuk, Beatrice. A kötésnek még egy ideig maradnia kell, amíg a bőr be nem gyógyul, és biztosat tudnánk mondani. De a nyár végére, úgy hiszem, sokkal jobban fog hasonlítani a régi önmagára.

– De nem pont olyan leszek, mint korábban…?

Az orvosok ismét összenéztek, és megint dr. Bianchi volt az, aki válaszolt.

– Minden tőlünk telhetőt megteszünk, Beatrice, de ez lassú folyamat lesz, és ebben a szakaszban még nem tudhatjuk, hogy mi lesz a végeredmény. – Bátorítóan mosolygott. – De mindent elkövetünk azért, hogy segítsünk, és tudja: mindez csak kozmetikai kérdés. Egyetlen belső szerve sem sérült meg, az agya visszatért a normális kerékvágásba, és olyan jól lát és hall, mint korábban. Tehát próbáljon meg lazítani, és bízzon bennünk. Mindent megteszünk magáért. Ne feledje: hatalmas szerencséje volt.

Második fejezet

– Hatalmas szerencséd volt. Egyáltalán nem borzasztó. Bee csöndesen háborgott magában. Miért mondogatta neki mindenki, hogy micsoda szerencséje volt? Az, hogy valakire rázuhan a reflektorállvány, és a fején robbannak szét a lámpák, minden, csak nem szerencse! Azonban nem akarta elárulni, mennyire rosszulesik neki a dolog, így hát fanyar mosolyt öltött.

– Gayle, te nagyon kedves vagy, de szörnyen hazudsz. Mondd meg őszintén: hogy nézek ki? Csak néhány perccel az érkezésed előtt vették le a kötést, és a nővér most ment el tükörért… Rettenetes?

– Nem, őszintén, Bee, nem nézel ki rosszul. Persze egy kicsit hólyagos és vörös, hiszen még nem hámosodott be, de biztos vagyok benne, hogy rendesen be fog gyógyulni.

Bee a mellette ülő nőt méregette.

– Meg mernék rá esküdni, hogy az utóbbi pár másodpercben megnőtt az orrod, ahogy ezt mondtad! – Csalódottan nézett körbe. – Hol van már Rosa azzal a tükörrel? – Elkapta Gayle tekintetét. – Mondd, nincs tükör a táskádban?

– Sajnálom, nem hordok magamnál.

Bee biztos volt benne, hogy Gayle orra még jobban megnyúlt. Szerencsére abban a pillanatban Rosa nyitott be, kezében egy kézitükörrel.

– Tessék, Beatrice. Most ne aggódjon. Jelenleg még egy kicsit be van gyulladva, de az orvosok szerint minden jól gyógyul.

Újra kiment, magukra hagyva Beet és Gayle-t.

Bee vett egy mély levegőt, és belenézett a tükörbe. Amit látott, véglegesen meggyőzte, hogy Gayle egy megrögzött hazudozó.

Borzasztóan nézett ki.

Bal fülétől az inge gallérjáig az egész nyaka élénkpiros és nyers hússzínű volt, az arca azonban még sokkal rosszabbul festett; sárgásfehér hegek és hólyagok foltozták égett, vöröslő húsát, elérve egészen az orra és a szája peremét. Néhány kék, sőt majdnem lila foltot is látott – feltehetően komoly zúzódások nyomát. Az arca ép fele falfehér volt; a szeme pedig véreres. Bee nagyot nyelt, és egy utolsó pillantás után lefordítva letette a tükröt.

– Micsoda pizzaarc, mi? – próbálta meg elviccelni a dolgot, de belül mintha a világ omlott volna össze benne. Keményen küzdött, de nem tudta megállni, hogy ne törjenek elő a könnyei. Valahogy ez egy újabb keserű csapásnak tűnt, amit hozzá kellett adnia mindahhoz a balszerencséhez, amelyet az idei év hozott neki. A takaró széléhez nyúlt, az arca elé húzta, és óvatosan megtörölte vele a szemét, Gayle pedig bátorítóan odahajolt hozzá.

– Mondtam, hogy nem nézel ki olyan rosszul.

Bee megvárta, amíg a könnyei felszáradnak, és csak aztán bújt elő a takaró mögül.

– Sajnálom, Gayle. Minden rendben; nem kell folytatnod a színjátékot. Most már láttam. Olyan az arcom, mint a Hold felszíne. – Minden tőle telhetőt megtett, hogy határozottnak tűnjön, de korántsem ment könnyen. – Egyébként köszönöm, hogy eljöttél. – Körülnézett, de teljesen egyedül voltak a szobában. – Szóval, Mimi Robertson hogyan kezeli?

Gayle hasonlóan fojtott hangon válaszolt.

– Valószínűleg el tudod képzelni. Teljesen odavolt. Először azzal dobálózott, hogy gyilkossági kísérlet. Az ügynöke milliárddolláros perrel fenyegetőzik, gondatlanságra hivatkozik, és őrületes kártérítést követel. Rick azt mondja, hogy a producerek bokáig összecsinálták magukat.

Gayle kapcsolattartó ügynök volt, közvetítőként szolgált a film olaszországi székhelyű produkciós csapata és a hollywoodi anyavállalat között, és Bee az elmúlt hetekben Sienában ismerte meg őt. Tíz évvel volt idősebb Beenél, és húsz éve dolgozott a cégnél, úgyhogy nagyon kevés dolog történt a Pan Worldben a tudta nélkül. Ha ő azt mondja, hogy a főnökség be van tojva, akkor az valószínűleg úgy is volt.

– Szóval, hol van? Hazament?

– Még nem. Itt, Sienában a Grand Hotel Continental legfelső emeletén húzta meg magát egy lakosztályban, és az orrát sem hajlandó kidugni. A paparazzók kész tábort vertek a hotel előtti téren.

– Ez elég lesújtóan hangzik. – Bee megpróbálta magát félig-meddig ülő helyzetbe küzdeni, de a lábába nyilalló és a fejében lüktető fájdalom megállította. Hangosan feljajdult.

– Nyugi, Beatrice. A gyógyuláshoz idő kell. Mindennap bent voltam, de eddig nem engedték, hogy lássalak. Az első pár napban az intenzíven rengeteg gépre rá voltál kötve, nagyon aggódtak érted, még valami agykárosodás is felmerült… Hála istennek, most már minden rendben.

– Bizonyos értelemben. Csak az arcom… – Bee nagyot sóhajtott, és minden erejével küzdött, hogy egy kicsivel derűsebb hangulatot erőltessen magára. Végül is egy intelligens nő volt! Az számított, hogy milyen belülről, nem a külső megjelenése… Ezt néhányszor megismételte magában, de nem járt sikerrel. Milyen lesz az élete a jövőben, ha komolyan megsebesült? Ha ilyen marad? Vajon képes lenne megbirkózni vele? Ezt a gondolatot elhessegette – legalábbis egyelőre –, és megpróbált pozitívnak hangzani. – De igazad van, lehetett volna sokkal rosszabb is.

– Volt már valaki, aki meglátogatott?

Bee megrázta a fejét, miközben újra megtörölte a szemét.

– Nem. Te vagy az első. Még mindig nem tudom felfogni azt sem, hogy már szombat van. Elveszítettem egy hetet az életemből…

– De túlélted! És azt mondják, teljesen felépülsz majd.

– Nem tudom, hogy teljesen-e, de az orvos azt mondta, reméli, hogy nyár végére sokkal jobban fogok kinézni.