AMTAK E-KÖNYVEK

Kosztolányi Dezső

Április bolondja

(Jellemrajzok)

AMTAK Bt, 2023

Cop. AMTAK Bt, 2023

Sorozatszerkesztő: Varsányi József

Grafikai tervező: Vári Gabriella

ISBN 978-615-6620-99-6

Kiadó: AMTAK Bt, 2040 Budaörs, Semmelweis u. 6/B

+36 20 218 6762 amtakbt@gmail.com www.amtak.hu

Látogasson el megújult honlapunkra, ahol rengeteg új kiadvány várja nagy árkedvezményekkel!

Próbálja ki pendrive-könyveinket is! Minek rakná tele lakását zsúfolt könyvespolcokkal, ha egy albumban elfér egy teljes könyvszekrény anyaga? Bármikor elővehető, könnyen kezelhető, és nem foglalja a tárhelyét sem. Kiadónktól rendelve egységesen 2.500 Ft/db, amin elfér akár sokezer oldal, és az ár tartalmazza a postaköltséget is. USB csatlakozóval laptopról olvasható vagy USB-OTG-kábellel telefonról is.

Készült: AMTAK Bt, Budaörs

ÁPRILIS BOLONDJA

Tartalom

ÁPRILIS BOLONDJA

KÉT VILÁG

LIGETI ZENE

MÁRIA

KOMÉDIA

A CSILLAGÁSZ FIA

A KÖVÉR BÍRÓ

MESE A TENGERRŐL ÉS A SZEGÉNY EMBERRŐL

OZSONNA

NÉHÁNY LEVÉL A "ZÖLD NAPLÓ"-BÓL

ÁPRILIS BOLONDJA

KÁRTYA

A VÖRÖS SZÉK

VALAKI ÁLL A KÜSZÖBÖN

IBOLYASZÍNŰ ÉG ALATT

AZ ÓRÁS

EGY RÉGI, RÉGI TÁRCA

A VELENCEI VÁNDOR

A BÉCSI ASSZONY

ÖREGURAK

A CSÚF LÁNY

SZERETLEK

A MAGYAR FIÚ

FÉLIX

HRUSSZ KRISZTINA CSODÁLATOS LÁTOGATÁSA

LIDÉRC

KÉK GYÁSZ

HÍMEK

TIZENHÁROM GONOSZ KISLÁNY

A LÉGGÖMB ELREPÜL...

MENYEGZŐ

HÁROM ANGOL

CSAK EGY KIS FEHÉR KUTYA

A ROSSZ BABA KARRIERJE

VAKBÉLGYULLADÁS

KÉT VILÁG

A nászutasok este hétkor érkeztek vissza Nizzából. Az állomáson senki sem várta őket. Kiszálltak az elsőosztályú fülkéből, bérkocsira tétették a két sárga angol bőröndöt, és rögtön a lakásukra hajtattak. A gumikerekű elegánsan suhant végig a körúton, s a fiatalasszony a várakozástól kipirultan nézegette az esti Budapestet félig csukott szemhéja alól.

- Hol a lakásunk? - kérdezgette ezerszer is, és vékony porcelánujjaival törülgette az ablakra csapódó izzadságot.

Zsitvay hallgatott. Azután a kocsi robogott még egy darabig, bekanyarodott egy kis utcába, s egy térre gördült ki. Az orvos átölelte a feleségét, és megcsókolta.

- Itthon vagyunk.

Zsitvay oly könnyen emelte ki az asszonyt, mint a pelyhet. Erős, fekete magyar ember volt. Látszott rajta, hogy egész élete munkában telt el. Húsz küzdelmes év után végre kinyújtózhatott saját lakásában, melyet ízlésesen, selyemmel és állatbőrökkel párnázott ki. Örült az életnek. Majdnem kacagott a boldogságtól, mikor a sötét szobában ledőlt a süppedős pamlagra, és csöndben elszívta esti szivarját. A bútorok, a képek, mind oly kedvesek és ismerősek.

Az asszony trillázva repdesett a szobában. Zsitvay karon fogta, fölemelte, és sietve mutatta meg az új fészket.

- Ez itt a szalon.

- Ez a zöld az ebédlő.

- Ott van a hálószoba... itt a társalgó...

A fiatalasszony mohón itta be magába az új benyomásokat. Minden olyan különös és érdekes volt. Néhol még a friss festékszag is érzett. A társalgószobában virág illatozott, és halványkék lámpa égett. Otthon sohasem látott ily ablakokat, ily bútorokat, ily merész, új képeket. Minden csecsebecse egy új élet ismeretlen mámoráról beszélt. Az asszonynak fejébe szállt az öröm, lehemperedett a puhazöld, bozontos szőnyegre.

- Olyan friss, olyan selymes, mint a fű. Akárcsak mezőn lennénk...

Zsitvay kiragadta a porcelánvázából az ibolyacsokrokat, s a feleségére szórta:

- Itt vannak a virágok is. Virág esik... virág záporozik... - A szoba szagos tavaszában zajosan nevettek is, csókolództak, két féktelen, boldog gyerek.

Az asszony türelmetlenül rohant tovább egy kis szobába.

- Itt minden oly édes, oly ismeretlen!

Azután a kilincsre tette a kezét, és izgatott sietséggel tovább akart menni. Az ajtó zárva volt.

- És ez?

Az orvos kissé zavartan felelt:

- A rendelőszobám.

- Mutasd.

Zsitvay vállat vont, és nevetett.

- Miért?

- Akarom látni.

- Majd holnap.

- Kérlek, nagyon kíváncsi vagyok rá.

Az orvos összeráncolta a szemöldökét, és gondolkozott. Már a zsebébe nyúlt a kulcsért, de egyszerre valami mást gondolt. Karon fogta a feleségét, azután átölelte, és erősen, sokszor megcsókolta. Azt hitte, az este hangulatát megzavarná, ha végigmennének ezen a szobán.

Az asszony azonban odatapadt az ajtóhoz, és nem akart tágítani. A kulcslyukon bekukucskált.

- Itt egészen sötét van.

- Természetesen.

- Hideg csap az arcomba... Nem fűtenek benn?

- Ne képzelődjél. Menjünk.

- Várj csak. A sötétben valami acélállványt látok, meg egy üvegszekrényt. Mik ezek?

- Majd meglátod.

A kis asszony csüggedten vette le szemét a kulcslyukról, s sápadt, ideges és türelmetlen volt. Szemei forrón és nedvesen világítottak, és érezte, az első félreértés rögtön bekövetkezik, ha nem uralkodik magán. A titokzatos szoba küszöbje előtt állott. Egy idegen szoba, ahova nem volt szabad belépnie.

A társalgóba mentek át, s a férje zongorázni kezdett. A díványra ült. Lehunyta a szemeit. Millió és millió alattomos, sunyi kérdés férkőzött a szívébe. Egyhangúnak, kopogónak, gyászosnak tűnt föl neki a zene. Hidegen surrantak hozzá a fürge zongorafutamok, mint a rövid lábú gyíkok, és összeborzongott, mintha végigmásztak volna a nyakán, a karján, és mérges tajtékkal köpték volna be testét. Miért nem szabad bemennie a titokzatos szobába? Valami borzasztót sejtett. Egy hideg tónusú, barátságtalan szobát látott maga előtt, ahol garmadával hevernek a fényesre sikált tiszta ollók, vésők, fűrészek, csövek, tűk, kanalak, tükrök és más különös műszerek, melyek mind meleg emberi húsban fürödtek, s most is gyönge vérillatot árasztanak. A boldogságok fészke pedig e szoba mellett van. Ez lesz az ő otthona. Az orvosságszag beveszi magát a bútorokba. Kétségbeesetten küzdött a rémképekkel. Feje sápadtan billent hátra. A szoba rémületes feketeségben, tágan és szomorúan meredt reá. Olyan volt, mint egy örvény. A gyanútlan ismeretlen mosolyogva halad a márványszobros és pálmás szobákon át, s egyszerre csak belebukik a halálos ürességbe, a szenvedés és a kín szobájába.

Akkor eszmélt föl, mikor a férje már előtte állott, s a vállára tette a kezét.

- Álmos vagy?

Egy tompa és idegen hang felelt:

- Haragszom reád. Fáj, hogy bizalmatlan voltál.

Másnap az orvos már megkezdette rendelését.

Az asszony kíváncsi volt, hogyan telik el az első nap, és figyelt, kémkedett, a legkisebb neszre is fölrezzent.

Délután két órakor berregni kezdtek a csengők. Az inas egymás után bocsátotta be a betegeket a várószobába. Férje fölhúzta fehér kabátját, és magára fordította a zárat. Némán, nyugodtan várt. Zsitvay három óra hosszat volt a szobában. Az asszony elnyújtott, szaggatott nyögéseket, mély sóhajokat, köhögést és sírást hallott. Fehér ruhában, fehér arccal idegenül járkált a szobában, és egy ezüstcsövön erős és finom parfümöt permetezett a bútorokra. Ruháiból a perzsa liliom fejfájasztó illata áradt ki.

Öt órakor rendesen vége volt a rendelőórának. Zsitvay gyorsan átöltözködött, és kisietett a feleségéhez.

Az asszony fázósan húzódott el tőle.

- Megint ideges vagy - mormolta ilyenkor Zsitvay, és kedvetlenül legyintett a kezével.

Az asszony egy fotelbe süppedt, és onnan nézte a haragvó férfit. Fekete szemei villámlottak. Mindegyik lábdobaja egy kis mennydörgés volt. Fájt neki a nagy erő, és szerette volna a porban látni.

Gyűlölni kezdte az urát. Fájt a kézszorítása, a nézése, a hangja. Éjjel hangokat hallott, és táncoló színes foltokat látott maga előtt. Egyszer, midőn vörös bélű narancsot evett, azt hitte, hogy vértől pirosak az ujjai, és iszonyodva dobta el a narancs húsát, amely vérzett, mint egy tátongó, összemarcangolt seb.

A titokzatos szobába még mindig nem szabad volt belépnie.

Egy nap azonban idő előtt pattant föl a rendelőszoba ajtaja. Zsitvay felöltözködött, és elment hazulról. De a sietségben elfelejtette bezárni a szobát.

Az asszony dobogó szívvel lépett be, és rémülten hőkölt hátra. Aztán mohón tekintett körül. A szoba a sok fűrésszel, fúrókkal s háttérben a csontvázzal olyan volt, mint egy furfangosan berendezett kínzókamra. Kék, sárga és piros folyadékok álltak a kialudt benzinlámpák fölött. Ide jönnek tehát a szenvedők. Itt fetrengenek vérben és könnyben azok a sápadt betegek, akik az előszobában rémült szemekkel lesik az ajtó rebbenését, hogy ők is szenvedjenek a fekete ember kése alatt, aki kórházzá tette nászszobáját, s az összes emberi nyavalyáknak, fekélyes förtelmeknek találkozót adott benne. Rémület cikázott a szemeiben. Először nézett farkasszemet az ember feneketlen nyomorúságával. Valami halhatatlan bosszú keményítette meg a szívét. Az elkényeztetett úrileányok hahotájával, az egészségnek ösztönével gyűlölte ezt a betegszobát. Az arca, az ő kis gonosz arca pedig valami csúf mosolytól torzult el.

Aztán föltette a kalapját, és magára vette tavaszikabátját.

Künn langyos, márciusi délután volt. Vágyódott ki, az illatos, egészséges életbe, a kék levegőtengerbe. Lerohant a lépcsőkön, kiért az utcára. Haját elkapta egy csintalan szellő. Két boldog, álmodó szeme az enyhe égbolton tapadt, mely szelíden és kéken nézett vissza reá. Kicserepesedett száját megcsókolta a napfény. Itt jobb volt.

Este kilenc órakor jött haza. Az ura már az asztalnál ült, és várta. Szótlanul vacsoráztak.

- Mi a bajod? - kérdezte az ura.

- Semmi - felelte az asszony.

De belül valami mardosó kínt érzett.

"Őket jobban szereti" - gondolta magában.

Féltékeny volt rájuk. Ezt a féltékenységet még a káröröm se gyógyította, hogy most már tudja, mi van a titokzatos szobában. Másnap délután, mikor berregni kezdett a csengő, és az ura komor homlokkal tűnt el újra, megfájdult a feje, s szeretett volna az ajtó elé állni, és tárt karokkal fölfogni a betegek ostromát, akik jöttek, seregben tódultak oda. Csak annyit érzett, hogy ezek más emberek, és rútak. Rútak és követelődzők. Követelődzők és türelmetlenek. Egy idegen világ, amelyet ő nem ért meg, tehát gyűlöli.

Egy este megint együtt ült a férjével.

- Miről gondolkozol? - kérdezte Zsitvay.

- Vezess be, oda.

Az asszony szerette volna nyílttá tenni a harcot. Kíváncsi volt arra, miért nem szabad átlépni a titokzatos szoba küszöbét, Zsitvay azonban nem felelt. Fölkelt a székről, és vállat vont. Aztán végigsétált a szobán. Csak ennyit mondott:

- Hiszen olyan boldog vagy. Te sohase voltál beteg.

Így múlt el a tavasz és a nyár. Ősz felé egy szüreti mulatságra voltak híva. Az asszony a szabadban táncolt, kiizzadt és meghűlt.

A betegség eleinte egész jelentéktelennek látszott. De a láz nem akart alábbszállani. Szép kis feje elgyötörten, forrón, pirosan hentergett a fehér párnák között. Férje szótlanul ült az ágyánál. Először csak nappal. Azután éjjel is. Az összes szobák ajtaját kinyitotta, a rendelőszobát is, és az egész lakás egy nagy betegszobává változott. Zsitvay a rendelést beszüntette.

- Mért nem csengenek a csengők? - kérdezte az asszony egyszer délután, mikor felült az ágyában, és kifelé figyelt. - Mért nem mégysz hozzájuk?

- Kikhez?

- Hozzájuk... - mondta az asszony, és bágyadtan mosolygott.

Egy hónap után már szabad volt fölkelnie. Lesoványodott és megsápadt. Mikor benézett a tükörbe, alig ismert magára. Ez egy egészen új asszony volt.

"Sohase voltam ilyen szép" - suttogta magában. Aztán az urára gondolt. Az ő erős, munkás urára, és ezt mondta:

- Sohase volt ilyen szép.

Egy este az asztalnál ült, és a lábadozók csöndes mosolygásával piskótát mártogatott a konyakba.

Zsitvay mosolyogva jött ki a szobából, és megölelte.

- Most pedig megkapod a jutalmadat. Mától kezdve szabad bejönnöd velem a szobába. Abba a szobába.

A karját nyújtotta neki, és bevezette.

A hideg, idegen, barátságtalan szobát meg se ismerte.

Minden tündéri fényben ragyogott. Sehol se érezte magát oly biztonságban, mint itt, és szépnek látta az életet, és boldog volt, és örült, mintha egy nagy utazásról jött volna meg, és végre hazaérkezett volna. Mindenen a jóság őrködött. A tisztaság, a nyugalom, az új élet, az áldás és megenyhülés e fészkében kacagva járt-kelt, és dalolni szeretett volna, valami földöntúli ismeretlen dalt, amely minden titkot fölold és összeköti őt az urával és minden, minden jó emberrel. Könnyezve borult a vállára:

- Most már megértelek. De látnom kellett.

- Mit.

- Hogy engem is úgy szeretsz, mint őket.

Karácsony táján vendégeik voltak. Éjfél után bontottak asztalt. A vendégek a pezsgőtől mámorosan, szivarozva jártak végig a szobákban, s az asszony mosolyogva mutatta meg nekik a lakást.

- Az ebédlő.

- És ez?

- Ez az én szobám.

A kövér tanácsos a rendelőszoba felé mutatott.

- Ez pedig...

Az asszony a tanácsos piros, egészséges arcára tekintett, aztán az urára, és nem felelt. De a tanácsos úr és a többi vendégek okvetlenül látni akarták a rendelőszobát is. Be akartak törni ebbe a szentélybe, és körülhurcolni profán érdeklődéseiket, elnyúlni, emészteni és szivarozni az elviharzott szenvedések árnyékában. Az asszony összeborzongott. Aztán értően Zsitvayra mosolygott. Mintha egy közös titka lenne vele. Érezte a határt, ami ezt a szentélyt elválasztja mindentől, ami az egészségesek és betegek világát örökre elválasztja, s fázott a gondolatra, hogy idegen emberek lépnek ide szentségtelen cipőkkel, az egészségtől kegyetlen arccal, s megtapodják a szenvedők nyomait, és csöndesen eléjük állt fehér ruhájában, és határozottan fölemelte a kezét, és egy tiltó mozdulattal, amelyben erő volt és gyöngédség, oly hanglejtéssel, amelytől néhányan mindjárt visszahátráltak, olyan szemrebbenéssel, amelytől a piros arcú mérnök elsápadt, a kövér tanácsos pedig nyomban kijózanodott, csak ennyit mondott:

- Ide, uraim, tilos a bemenet.

1908

LIGETI ZENE

A fiatal fák közt ábrándosan csavargott a léha és kedves ligeti zene.

A fehérre festett padon egy fiatalember aludt. A támaszkodónak dőlve, halálos fáradtan engedte át magát a nehéz tavaszi álomnak. Sárga és éhes arcán undor fakult, s látszott, nagyon boldog lenne, ha sohasem ébredne föl. A tiszta, lombokon szűrt levegő vékony nyakán át szorgalmasan ömölt a sorvadó tüdőkbe, hogy a lesoványodott tagokba piros, egészséges vért küldjön. A picike üterek is vidoran ketyegtek. Csak az arc volt petyhüdt és sírba vágyóan szomorú. Szája kinyílott. A világoszöld árnyékban mély, fekete lyuknak látszott.

Ez az elkínzott, szegény alvó egy nyájas és nagyon szomorú csavargó volt. Olyan fájóan tudott nézni, hogy szinte bocsánatot kért a szemével, amiért világra született. Az igazat megvallva, maga is jobban szeretett volna már egy olcsó és becsületes fakoporsóban aludni, mint a hónapos ágyán, a Kissalétrom utcában. Mert a csavargó már nem is akart semmit sem ezen a világon. Csak pihenni. Utálta az ágyát is, ahol hajnalban egy sovány és fakó parasztmacska kétségbeesett nyávogással köszöntötte, s ezért gyakran aludt a ligetben, kemény padon, zöld, lélegző lombok között.

Most is a könnyű és léha ligeti zene ébresztette föl. Fölnyitotta szemét, de olyan zavart volt, mintha berúgott volna a sok-sok tavaszi levegőtől. Nézte a tavaszt, amely kavicsos utakon, ábrándos zeneszónál lejtett előtte, s nem törődött azzal, hogy egy embernek, aki véletlenül ott volt, pár hónap múlva a köztemetőben vetnek jó puha, fekete ágyat. Szegény csavargó nem is érezte a tavaszi káprázatot. Lehajtotta fejét, s azt hitte, késő, szomorú ősz van. És hiába nevetgélt körülötte a zöld, szikrázó reggel, úgy bámult reá, mintha fáradt, szeptemberi alkonyat lenne.

Lassanként ébredt föl. Először a szeme, azután a keze, majd elzsibbadt és a padhoz fásult háta is. Mikor végre egész testén átfutott az ébredés józanító árama, kinyújtózkodott, és a magasba nézett.

Egy szomorúfűz hajolt reá.

A csavargó tátott szájjal és pityergő arccal bámult a magasba:

- Szomorúfűz.

Sehol máshol, ameddig a szeme elért, nem látott a ligetben szomorúfüzet. Poros, szelíd akácok, elegáns nyárfák, önérzetes bükkök sorakoztak egymás mellé, de szomorúfűz sehol. Csak éppen őfelette búsult nehéz, fájdalmas melankóliával, mint egy harmatos tavaszi leány, aki vigasztalóan vállaira engedi hosszú, zöld fürtjeit, mintha lopva arcához akarna érni, s nagyon finoman és kecsesen letörülné róla az éjszaka árnyékait.

A csavargónak ez is fájt. Valami hideg borzongás szaladt végig a hátán arra a gondolatra, hogy egész éjjel e síri fa alatt pihent, akár egy halott, és töprengeni kezdett. Miért ült a szomorúfűz alá? Miért kellett éppen e padra támolyognia, mikor annyi más hűvös, kedves fa emel lombsátort a ligetben szegény, éjjeli vándoroknak? A csavargó hunyorított egyet, s valamit mormolt, olyanfélét, hogy minden úgy van legjobban, amint a véletlen bölcsessége rendezte. Azután lassan és szerényen csurogni kezdtek a könnyei.

A ligeti zene pedig pattogva, könnyedén tovább szólt. A liget is ébredezni kezdett már. Fiatalos asszonyok suhantak piros reggeli pongyolában a tóhoz, hajnali fürdésre. Finom, sápadt legénykék jöttek kialudtan, könnyedén fütyürészve. A locsolt téren zajos úri társaság reggelizett. Parfümös asszonyoknak finoman és előkelően udvarolt egy föltűnően fiatal tábornok. A kék levegőbe határozottan fúródott a drága cigaretták füstje.

A csavargó most már összebarátkozott a homállyal, és a szomorúfűzzel együtt szomorkodott. Lomhán nézte az életet, és hallgatta a zenét.

A részegítő, könnyű tavaszi muzsika lassan a fejébe szállt. Izmai acélosak lettek. Szemeiben kigyulladt a tűz. Fájni kezdett neki a sok vidámság. Vigyorgó napfoltok táncoltak előtte. Éles kacajok szúrták az agyvelejét. Összeszorult a torka.

A téren egyszerre hangos gyerekzsivaj harsant föl. Vagy tíz gyerek jött ki a villákból, megfésülten, tisztára mosdottan, ruganyos, merész lépésekkel. Tíz kis vasgyúró. Mindegyik kövér és egészséges. Némelyiknek mintha már enyhe kis pocakja is lenne. Mintha már az aranyláncot is lehetne látni a mellényükön. Ezek azok a fiúk, akikre az apjuk évente egész kis vagyont költ. Azért olyan merész és vad a szemük. Azért néznek reá oly sandán. Az orruk a karvalyé, az arcuk az éhes vércséé. Ezek fogják egyszer megfojtani az ő sápadt, csenevész fattyait.

A csavargó szédült.

- Ha most idejönnének...

És csakugyan jöttek. Mind a tízen. Pokoli zsivajban, őrült karikapattogás között, hancúrozva érkeztek az árnyas szomorúfűz alá. Az egyik egyenesen a padra ugrott. A többiek a csavargó háta mögé telepedtek. A zene csúfondárosan cincogva sikoltozott, s minden üteme lázas istenkáromlás és őrület volt már. Az erős, kövér úri gyerekek meg beléje csimpaszkodtak, mint a nadályok.

Szédült. Homlokán kidagadtak az erek, és torkaszakadtából ordított reájuk:

- Takarodjatok innen!

A gyerekek összenéztek. A csapat fele ijedten megszökött, a többi azonban csoportba verődve ingerkedni kezdett vele. Egyik a karika hajtóját hajította feléje. Másik követ dobott a padra. Egy szőke, kövér, tornainges pedig alig kétlépésnyire tőle reáöltötte a nyelvét.

Mindössze négyéves lehetett. Fehér, tejbe mosdatott, pimasz kis arca vigyorgott. A csavargó tántorogva állott föl. A csapat futni kezdett. Ő azonban utánuk vetette magát, és a tisztás szélén utol is érte őket.

Sovány keze belemarkolt a szőke, lobogó fürtjeibe, és rázni kezdte. Azután arcul ütötte. Erősen, mintha egy kemény, izmos férfit ütne meg.

Vad ordítás reszketett át a ligeten.

A csavargó füle csengett, és szeme káprázott. A ligeti zene léha akkordjai s a kábító gyermekvisongás egy zűrzavarba olvadt. Csak azt érezte, hogy végre bosszút állt sok-sok szenvedésért, hosszú évek irtózatos nyomoráért, s kevély örömben vert a szíve. Édesen és fáradtan lihegett.

Aztán azt látta, hogy egyszerre egy forrongó csoportosulás közepében állott. Bősz apák ugrottak eléje egy ingben, hanyag reggeli pongyolában, kipirultan. Dühösen ordítozó szájak köpték rá a szitkot, a szavak moslékját, a szemetet.

De ő csak mosolygott.

Végre jött a rendőr.

A csavargó bánatosan, lassan indult el a tavaszi fák között.

Léha és kedves ligeti zene kísérte.

1908

MÁRIA

A szerkesztő felesége, büszkén, mint egy páva, végigsétált a szobán. Uszályos vörösselyem ruhát viselt, és fehér nyakát leányosan fekete szalaggal kötötte át. Már reggel ebben a toalettben lehetett látni. Korán kelt, és délig azzal töltötte az idejét, hogy parfümöket öntögetett össze, nézegette magát a tükrökben, és egy pár akkordot ütött le a zongorán, amire még a képzői zongoraleckékből emlékezett. Olykor azután benézett a férje szobájába.

- A posta - mondotta most, és egy nagy csomó levelet tett a szerkesztő asztalára.

A férj, erős, hatalmas fiatalember, aki egy irodalmi szemlét szerkesztett, kidugta a fejét a szobrokkal, könyvekkel, újságokkal, kéziratokkal túlzsúfolt íróasztalból, és tisztességtudóan fölállott. Azután kezet csókolt az asszonynak. Ez a bikadöntő, vaskarú dalia komikusan szerette a feleségét. Szertartásosan csókolta. Ha nem látta, ábrándozott róla. Gyámoltalan, diákos szenvedéllyel becézte. Naiv szeme valahányszor őreá nézett, könnybe lábadt és esdekelve szomorúan tágult ki.

- Mária... Mária... - sóhajtotta fuvolázó hangon. Ez a szó úgy hangzott szájából, mint valami nagyon ijedt, nagyon fájó és nagyon illedelmes segélysikoltás.

Az asszony leült a pamlagra, és várt, míg férje fölbontja a leveleket.

A szerkesztő egymás után referált neki:

- Novella... Vers... Újra vers... Egy cikk... Csupa silányság. Nem lehet elolvasni...

- Dobd be a papírkosárba.

A vékony asszonyka mohón kapott a papírcsomagok után. Mindig kacagva és boldogan teljesítette a szerkesztőségi hóhérmunkát. Öröme telt abban, ha télen a szépen teleírt, sokszorosan letisztázott kéziratokat, amikhez a vidéki novellaíró láthatóan még sorvezetőt is használt, egyszerűen belódította a cserépkályhába. Fázós gyönyörrel nézte, hogy birkózik a papiros a lángokkal. Arcára kitüremkedtek ilyenkor azok a rosszakaratú, vidékies ráncok, amiket a főváros pár év alatt sikeresen elsimított a társas érintkezés és konvenció gyakorlatával. Órákig sütkérezett a tűznél, mint egy kis gonosz, tűzimádó macska.

A szerkesztő egy új levelet adott át az asszonynak.

- Gách verset küldött.

- Ér valamit?

- Olvasd el.

Soha jobban nem utált senkit, mint ezt a gőgös írót. Vadul ragadta meg a papirost, és olvasni kezdett. Szűk homlokára ráncok futottak. A szíve dobogott. Gyűlölt minden írót. De a borzas szörnyek között ez volt a legpöffeszkedőbb és a legveszedelmesebb. Mintha nem tudná, hogy belőlük él, gőgösen hordja fönn az orrát, és szemérmetlenül vágja zsebre a fejedelmi tiszteletdíjat. Az arcátlan. De most végre a kezei között volt.

- Nos? - kérdezte a szerkesztő.

Az asszony kacagott.

- Hülyeség. Alkonyi vers. Lapos és otromba. Ízléstelen.

A szerkesztő félénken mondta:

- Nekem pedig tetszik.

- Már bocsáss meg, csupa közhely. Siralmas. Csak nem fogod kiadni? Dobd el.

A szerkesztő habozott:

- De mit teszek Gáchcsal?

Az asszony kis ideig gondolkozott, azután fölemelte a fejét.

- Kidobod őt is.

A szerkesztő feleségére nézett, barna, becsületes szemei elérzékenyültek, és újra kibuggyant szájából az a furcsa kérő és sopánkodó fölkiáltás:

- Mária... Mária...

Mária ellenben nem engedett. Keményen állott a sarkán, csókra nyújtotta a száját, s ezzel az alku meg volt pecsételve.

Két évvel ezelőtt ugyanez a Mária Marika volt még, és vidéken, egy csendes, szürke és szomorú magyar városkában írt. Írásait áhítatosan másolgatta a sorvezető gondos használatával, és küldte-küldözgette a szerkesztőségnek. Marikát rendesen két sorban intézték el. Kíméletesen vagy kíméletlenül tudatták vele, hogy nem született írónak. Pedig reggeltől estig írt: regényt, elbeszélést, verset, humoreszket, detektívtörténetet s karcolatokat, régi és új formában, ósdi nyelvezettel, majd modernül zilált mondatokban, sok ponttal, és még több gondolatjellel. Mindhiába. Marika ellen ott fönn összeesküdtek az írók. És szegény Marika szinte belesápadt a gyűlölködésbe. Szótalan, epés lett, mintha ecetet ivott volna. Álmaiban gyakran kapaszkodott bele egy fővárosi poéta bozontos sörényébe, és pofozta szemtelen-sápadt arcát, míg piros és véres nem lett. Ez egy kicsit könnyített rajta. Munkakedve azonban sohasem hagyta cserben. Dolgozott szívósan, lángoló ambícióval, ahogy csak a tehetségtelen nők tudnak, mert áhítatosan vérezve és könnyezve szerette a művészetet, mint csúnya, vén színésznők fiatal kedvesüket. Legutóbb készen lett három hosszabb regénnyel, két elbeszéléssel, és drámát írt II. Ulászlóról.

Az Ulászló-drámának a férje vetett véget. Egy ipari kongresszusra kellett leutaznia a vidéki városba, hogy lapjainak tudósítást küldjön. Akkor ismerkedett meg Marikával. A szerkesztő megfeledkezett mindenről, a fiatalságáról, arról, hogy a lap lemaradt tudósításával, megbocsátotta a leány regényeit, drámáit, verseit, és tüzesen udvarolni kezdett neki. Őrülten megszerette, és egy szép estén a városi erdőben először fuvolázta fülébe:

- Mária... Mária...

Két hónap múlva felesége lett.

Ulászló tehát nem halt meg, hanem a második felvonás közepén bekerült a fiókba Mária leányemlékeivel és összes kiadatlan műveivel együtt. Nem is írt többet. De hideglelősen, összeszorított fogakkal nézte az írókat, akik egymásnak adogatták a kilincset. Tehát ezek a vércsearcú, sovány, alázatos emberek az írók. Ezek üzentek neki annyi gorombaságot, akik most egy szerény papírcsomóval künn várakoznak az előszobában, hogy a szolga férje elé bocsássa őket? Ezek tudnak írni? Ha átment néha az előszobán, olyan megaláztatást érzett, mint egyszer, amikor cselédszerzőben járt, és unatkozó, cselédbérre leső leányok fogták körül. Éhes családapák várakoztak. Rongyos és igen hiányosan mosakodó lángeszek. Szégyellte magát. Undorodott. Férje gyakran megkérdezte:

- Miért nem jössz be hozzánk, mikor együtt vagyunk?

- Nem bírom ki őket - válaszolt az asszony. - Megvetem, érted, megvetem mind.

A Gách-affér békésen intéződött el. A szerkesztő udvariasan tudtára adta, hogy bármennyire sajnálja, nem adhatja ki a verset. Gáchcsal együtt azonban a régi írógárda egy tekintélyes része is otthagyta a szerkesztőt. A lap szánalmasan lezüllött. Ismeretlen ifjak jöttek alkonytájt, ábrándos lila színű nyakkendőkkel, s verseket hoztak egyenesen a szerkesztő feleségének. A bankhivatalnokok asztaltársasága éjjeli zenét adott neki, aminek az lett a következménye, hogy pár hét múlva egész új tehetségek tűntek fel az irodalomban. Végre egy új nőíró is jelentkezett, valami unalmas és hosszadalmas vidéki néni, kinek már puszta nevétől is futottak az olvasók. A szerkesztő a sok küzdéstől belebutulva, tehetetlenül várta a történendőket.

Most már napokig távol maradt. Semmit sem törődött a lapjával. A szép, erős és eszes ember megrokkant.

Egy délután kéziratot hozott a posta. Bér Gyula küldte, a nagy és híres Bér, kinek nevével telve voltak az összes lapok. Az asszony bontotta föl a levelet, mert ura Bécsben volt, és az ő nevében nyomban meg is üzente, hogy a kéziratát nem közlik. Ez volt az a bámult és körülrajongott író, akit annyit olvasott a vidéken minden lapban, minden szemlében, minden folyóiratban. Reszketett az örömtől, hogy évek elfojtott, magába harapott keserűségeit egyszerre bosszulhatja meg a legnagyobbon, akit mindenki bámul és dicsér. Úgy érezte, hogy ezzel az egyetlen tettel teljes lesz a munkája, hisz egyszerre végez minden éhenkórásszal, ha fejedelmük fejét üti le.

Másnap Bér maga jött el. Öregedő, magas férfi volt. Halántéka körül ezüsthajszálak bujdostak. Mereven állott meg az ajtóban, és alig tudott szólni a fölháborodástól és a szégyentől.

- Nem használhatjuk - mondta az asszony. - Úgy látszik, kiírta magát... Ez igazán gyenge...

Az író, aki kissé talán kételkedett magában, mosolygott, nem értette a helyzetet, és egy pillanatra visszadöbbent. Este vihar tört ki az irodalmi körökben. A nyomda fölmondott, az írók pedig kimondották az általános bojkottot. Mire a szerkesztő hazaért a bécsi gyorsvonattal, a lapot teljesen lehetetlenné tették.

A szerkesztő kétségbeesetten járt-kelt a szobában.

- A lap elsején megszűnik. Koldusok vagyunk...

Az asszony arcán újra megjelentek az irigy, kárörvendő ráncocskák, de boldognak, jóllakottnak, elégedettnek látszott.

A férj pedig tanácstalanul ült le egy nagy karosszékbe. Síró, gyermekesen eltorzult arccal nézett a feleségére. Szeretett volna neki keserű, maró szemrehányásokat tenni, ajtót mutatni, reá kiáltani, meghurcolni, arcul ütni, kiverni, de gyönge volt, s csak ennyit tudott kinyögni:

- Mária... Mária...

Ez a bús, rikácsoló szó most is úgy hangzott, mint egy fáradt, hitetlen, kétségbeesett segélysikoltás.

1908

KOMÉDIA

Körúti kávéház. Egy Auer-láng virraszt a sarokasztal fölött, hol az Agglegény és a Férj ül. Már söpörgetni kezdenek, a székeket lapjával az asztalokra rakják, az ajtókon léghuzam süvít. A kávéház személyzete nem viselkedik valami kitüntető figyelemmel a két kései vendég iránt. Az asztalon sörösüvegek, pálinkáspoharak, melyek alján zöld és piros folyadékok csillámlanak, és egy üvegszelence, melyben szódabikarbóna van. A Férj és az Agglegény körülbelül egyidős. Valaha iskolatársak voltak, most a húszéves találkozóról jönnek, álmosak, mámorosak, már unják is egymást, de mégse tudnak elválni. A Férj kövér, kopasz, a potrohán aranylánc. Az Agglegény deres hajú, a szeme ábrándos, verseket ír. Reggel négy óra.

AGGLEGÉNY. végigásít egy skálát. Menjünk haza.

FÉRJ. A kedvemért, öregem maradj még. Várjuk meg a hajnalt.

Két kanál szódabikarbónát eszik, de a fehér por fele mellényére hull.

AGGLEGÉNY. ásít. Én nem szeretem a hajnalt.

FÉRJ. Nincs szebb, mint a hajnal, öregem. Míg ránk nem kékül az ablak... az ég... a föld... addig nem megyünk haza.

AGGLEGÉNY. Utálom a hajnalt. Ásít. Én mindig szaladok előle, hamar be az ágyba, elfújni a gyertyát, lefeküdni míg sötét van. A házmestert ilyenkor majd felöklelem a lépcsőházban. Gyorsan felhajtja a likőrt. Maga elé néz. Azután a feleségem...

FÉRJ. Mit, te megházasodtál?

AGGLEGÉNY. mosolyog. Nem tudtad?

FÉRJ. Nem.

AGGLEGÉNY. játszik. Szegény feleségemnek megígértem, hogy éjfélre otthon leszek. Most gyöngélkedik.

FÉRJ. Nem hittem volna, öregem, hogy te megházasodtál. A Férj is felhörpint egy pohár likőrt. Ő is maga elé néz. Ő is mosolyog és játszik. Hát cserbenhagytál bennünket, te rosszcsont? Elpártoltál? Nem emlékszel, mit fogadtunk az érettségi banketten? De legalább boldog vagy-e, édes öregem?

AGGLEGÉNY. ábrándosan lehunyja a szemét.

FÉRJ. Ne is beszélj, látom az orrodról, hogy boldog vagy, öregem. Ej-ej, ki hitte volna, öregem.

AGGLEGÉNY. közelebb húzza a széket. Te, ha tudnád, mi egy asszony. Most már olyan komolyan játszik, hogy maga is elhiszi. Nézd, most négy óra. Az asszony már éjfélkor felébredt. Azóta nem tud elaludni, a szemét kinyitja, de nem gyújtja meg a villanyt, úgy vár rám. Negyedóra múlva hallja, amint kezemet csendesen a kilincsre teszem. Én belépek. Ő színleli az alvást, és pillái mögül néz rám. Ó, te nem tudod, mi az egy asszony... egy hajnali asszony...

FÉRJ. Pincér, még két maraszkinót. A főpincér hozza. Isznak.

AGGLEGÉNY. belemelegszik a játékba. A hangja halk és izgatott. Az asztalon az éjjeli mécses. Legyen a mécs, teszem, ez a gyufatartó. Előtte az ellenző. Legyen az ellenző, teszem, ez az étlap. Félrehúzom az ellenzőt, így. Elfújom a mécsest, így. Képzeld, milyen csöndes a szoba. Milyen csöndes a levegő, amelyet egy édes asszony lélegzése szűrt át az éjjel. Drága, édes asszonyom, megérkeztem hozzád, jó reggelt. Leülök egy székre, és nézem az arcát.

FÉRJ. Érdekes. Mélyet szippant a cigarettájából. Érdekes. Még egyet szippant, majd az egész cigarettát felsóhajtja. Ezt sohase éreztem.

AGGLEGÉNY. félvállról. Házasodj meg.

FÉRJ. kíváncsian. És az asszony felkel ilyenkor?

AGGLEGÉNY. Lassan. Ehhez érteni kell. Először is csendesen leteszem a kalapom, a sétapálcám, a tavaszi felöltőm. Azután csöndesen, nagyon csöndesen az ágyhoz lopódzom, és föléje hajolok.

FÉRJ. Nézd csak, szerelmes a feleségébe.

AGGLEGÉNY. mosolyog. Las-san. Az asszony most felnyitja a szemét. Érzem a sötétben, amint rám néz.

FÉRJ. Te igazán boldog lehetsz.

AGGLEGÉNY. Megfogom a kezét, és megcsókolom a kedves, jó kezét. Azután megcsókolom a száját, a kedves, jó száját, egyszer, kétszer, háromszor. Most még nagyobb a csönd, mint mikor aludt. Mert az igazi csókok nem lármásak.

FÉRJ. hidegen. Tudom.

AGGLEGÉNY. Azután az asszony fülébe súgom, hogy főzzön kávét. A reggeli kávém sohasem iszom a kávéházban. Hiába, az otthoni kávénak nincs párja. Különösen ilyenkor, átlumpolt éjszaka után. Olyan megnyugtató, mintha minden bűnöm feloldaná a pillés, illatos kávé. Az asszony egy darabig vonakodik, sajnálja otthagyni az ágyat, a szája durcás.

FÉRJ. izgatottan. De később, ugye, felkel?

AGGLEGÉNY. egyszerűen. Fel. Önérzetesen. Még sohase kellett kétszer mondanom. Egy-kettő papucsba bújtatja a lábait, a cukorfehér lábacskáit. Fázékonyan kendőt kap magára, és a másik percben már lobog a melegítő. Egy szót se szólunk. De mindketten érezzük, hogy most szeretjük egymást legjobban.