K.A. KNIGHT

DEN OF VIPERS

Viperafészek

A mű eredeti címe: Den of Vipers by K.A. Knight

Fordította: Márton Andrea

Copyright © 2020, K.A. Knight

Hungarian Translation © Márton Andrea, 2025

© Művelt Nép Könyvkiadó, 2026

ISBN 9789635804719

Az e-book formátumot előállította:

www.bookandwalk.hu

„Ahogyan a kígyó levedli a bőrét, úgy kell levedlenünk újra és újra a saját múltunkat.”

Gautama Buddha

ELSŐ FEJEZET

DIESEL

– Ugye tudod, hogy mit jelent ez, Rob? – mormolja Ryder, ahogy lesimítja az öltönyét, pedig már eleve nem volt rajta egyetlen ránc sem. Az a rohadék mindig úgy fest, mintha a kifutóra készülne. Bár a hűvös, számító pillantása azt sugallja, hogy több mint egy szép arc.

Egyszer felajánlottam neki, hogy simán csinálok pár vágást a képére, hátha akkor komolyabban veszik. Nem is értem, miért mondott nemet.

Engem viszont beborít Rob vére, ahogy egyébként Garrettet is. A hegekkel, tetoválásokkal teli ujjpercei véreznek, mert behúzott párszor a boldogtalan házigazdánknak. Rob chipsét rágcsálva örömmel nézem, ahogy Garrett még egy brutális ütést bevisz, majd hátralép. Okkal nevezik Veszett Kutyának a ringben – kiszámíthatatlan, hogy  mikor  csap le. Én aztán tudom, volt vele néhány meccsem. Jó idők voltak azok, annak ellenére, hogy eltört pár csontom.

Pislogva nézem a Ryderrel szemben ülő férfit. Rob szeme feldagadt, alig lát, a felhasadt ajka már lilul. És ezek csak a látható sebei. Tudom, hogy az inge alatt lassan megjelennek a hólyagok ott, ahol Ryder hagyta, hogy elmókázzak egy kicsit.

Kenzo a velem szemközti falnak dől, szokás szerint dobókockákat forgat az ujjai között. Arca hasonlít Ryderéhez, de gyilkos pillantással méregeti a pasast, arra vár, hogy történjen végre valami érdekes. Végül is Kenzo hívta fel a fickóra a figyelmünket. Rob azonban csak Rydert nézi – jó! Hadd higgye, hogy Ryder a főnök, szeretjük, ha így van. Jól jön nekünk, ha látszólag ő a vezér a… kompániánkban.

Felhorkanok magamban… micsoda kompánia! Van néhány teljesen törvényes vállalkozásunk, nem mintha nekem közöm lenne bármelyikhez is. Engem túl őrültnek ítéltek ahhoz, hogy alkalmazottakkal bíbelődjek, miután az egyiknek kiégettem a szemét, mert szemétnek nevezett.

– Rob, jól figyelj, mert csak egyszer mondom el! – csattan fel Ryder.

Garrett megragadja Rob őszülő, rövid haját, és hátrarántja fejét – a kezében megjelenik egy penge , amit a reszkető férfi torkának nyom. Izzadság csorog végig az arcán, ahogy felkiált, én meg azon tűnődöm, vajon Ryder megengedi-e, hogy végezzek vele.

Két teljes nap telt el azóta, hogy öltem, és kezdek nyugtalan lenni.

– Igen, igen, megértem! Vigyétek a lányt! – ordítja.

Micsoda seggfej! Ez a lúzer képes eladni a saját lányát, hogy fedezze az adósságát. Gondolom, ha nincs pénzed fizetni, és az egyetlen másik lehetőség az, hogy ennek a saját tested látja kárát… akkor elég könnyen meghasonulsz abban, hogy mire is vagy hajlandó.

Ez a város a miénk, Robnak esélye sem lenne megszökni. Ezt pontosan tudja, a barna szeméből kiolvasható a vereség. Azon tűnődöm, hogy a lánya szebb-e, mint ő, de bárhogy is van, most már a miénk. Általában testekkel nem üzletelünk, legalábbis élő testekkel nem, de az ember nem válogathat.

Az adósság az adósság, és az övét rendezni kell, különben egyesek még azt hiszik, hogy kezdünk ellágyulni.

Ryder hátradől, szépfiús ajkán mosoly játszik. Égnek emelem a tekintetem, előlépek a sötétből, és ekkor Rob sírva fakad. Tudja, hogy mi vagyok én – maga a halál. Talán Ryder a bandánk arca, Garrett a verőember, az erő, és Kenzo az osztó… de én?

Én vagyok maga a kibaszott Nagy Kaszás.

– Legyen a tiétek! – ordítja Rob, és ide-oda veti magát Garrett szorításában, aki elfintorodik.

És én? Én felröhögök.

Lehajolok, az arcához egészen közel, hagyom, hogy megpillantsa a tekintetemben az őrületet. Az ujjam szinte bizsereg, hogy az öngyújtómhoz nyúljak, és porig égessem ezt a házat vele együtt, addig, amíg még hallom a sikolyait. Bassza meg, szinte érzem a félelem ízét, érzem a bőrömet nyaldosó lángokat – és a farkam megkeményedik a gondolattól.

– Mondd csak, hogy ha megégetem a csajt, fog érdekelni vagy nem? – nevetek fel.

Garrett elvigyorodik, kivillantja a tökéletes, fehér fogsorát. A rohadék majdnem olyan őrült, mint én, valószínűleg attól, hogy túl sok ütés érte a hatalmas fejét. Rávigyorgok. – Vajon ugyanolyan szépen vérzik is?

– Elég! – csattan fel Ryder, így arrébb lépek, azt teszem, amit mond. – Hol van a lány?

– E-egy bárja van a város túlsó végében. A Roxers. – Rob reszket, majd bőgni kezd, akár egy gyáva nyúl. Nagy, kövér könnycseppek gördülnek végig arcán.

Vajon a lány sírni fog? Az mindig megédesíti a dolgot. Ekkor döbbenek rá, hogy a farmeromon keresztül a farkamat dörzsölöm, mire Kenzo haragosan pillant rám, így rákacsintok, és abbahagyom.

– Rob, ha nem vagyunk elégedettek a fizetséggel, visszajövünk, erre mérget vehetsz! – teszi hozzá Kenzo határozottan, megpecsételve az egyezséget. Ismeri az arcomra kiülő kifejezést.

Vért akarok.

– Meg fogjátok ölni? – zokogja Rob szánalmasan.

– Érdekel téged? – vág vissza Ryder, és felvont szemöldökkel néz rá. – Az előbb adtad el a saját lányodat, hogy kifizesd az adósságodat, és még csak meg sem próbáltál megállítani minket!

– Sz-szar apa vagyok, de a lányom jobbat érdemel nálatok, ti szörnyetegek! – acsarogja Rob, és most először látok rajta valami tökösséget.

– Hallottad ezt, Ry? Szörnyetegek vagyunk! – bődülök fel, és úgy hahotázok, hogy a térdemet csapkodom. – Mondtam, hogy az öltönyöddel nem versz át senkit, tesó!

Ryder szokás szerint figyelmen kívül hagyja a mániákus kifakadásomat.

– Azt teszünk vele, amit akarunk. Megbasszuk. Megkínozzuk. Megverjük. Megöljük. Szerettem volna, hogy tudd – jegyzi meg Ryder, ahogy feláll, és begombolja a kék öltönyét. Szokás szerint hátrasimítja a tökéletes haját, és hivatalos mosolyt küld Rob felé. – Majd jelentkezünk – fordul meg, és elindul.

Kenzo ellöki magát a faltól, és zsebre vágja a dobókockákat.

– Aztán nehogy eltűnj nekem a játéktermekből!

Még hangosabban röhögök, amikor Garrett elengedi Rob nyakát, és megkocogtatja arcát a pengével, egészen barátságosan. És én? Ismét Rob arcába hajolok, azt akarom, hogy belenézzen annak az embernek a szemébe, aki tönkre fogja tenni a lányát. Amikor végzek vele, annyi sem marad belőle, amennyit eltemethetnek.

– A lányod hangosan fog sikoltozni, lehet, hogy el is küldöm neked a felvételt.

– Diesel! – szólal meg Ryder az ócska egyemeletes ház ajtajából.

Előrehajolok, a számat a pasas füléhez illesztem.

– Majd jelzem, hogy azelőtt vagy azután élvez-e el, hogy elvágtam a nyakát… – suttogom, aztán előredőlök, és leharapom a pasas fülcimpáját.

Rob felordít, mire hangos röhögésben török ki, a mellkasára köpöm a húscafatot és némi vért, majd megfordulok, hogy távozzam, közben magamban fütyörészek, ahogy a fémes íz betölti a számat, és a vér végigcsorog az államon.

– Őrült vadállat vagy! – morogja Garrett.

– Te is, tesó, de most menjünk el az új játékszerünkért – jelentem ki, és hirtelen jókedvem lesz, mert végre elérhető közelségbe került, hogy megkínozhassak valakit.

Bárcsak Robnak több esze lett volna… ahogy az egész városnak is…

Ha a Viperákkal húzol ujjat, beléd mélyesztik a méregfogukat.

Az a szegény lány még nem tudja, hogy mi vár rá…

Második fejezet

ROXY

– Jól van, jól van, hozom! Te vagy a legszebb pillangó a pillangófarmon! – mondom komolyan, ahogy megragadom Henry vállát, és lenyomva besegítem a taxiba. – Holnap találkozunk, Henry. Próbálj meg nem megfulladni a saját hányadékodtól! – nevetek fel, ahogy becsapom az ajtót. A kocsi elejéhez lépek, néhány bankjegyet nyomok a sofőr kezébe, és eldarálom Henry címét.

Henry törzsvendégként minden este nálam van. Egyszer megkérdeztem tőle, hogy miért iszik. Tulajdonképpen nem vártam választ. A szerencsétlen fickó lánya néhány évvel korábban meghalt. Meggyilkolták. Henry azóta italba fojtja a bánatát, én pedig ügyelek arra, hogy épségben hazaérkezzen. Igaz, részeges alak, de valamiért kedvelem. Látom a szemében a fájdalmat, és bármelyik apa, akinek ilyen fontos a lánya, jó ember. Ám lehet, hogy csak az apakomplexus beszél belőlem.

Visszafordulok a bár felé, és elvigyorodom a homlokzat láttán. Nem valami nagy szám, de az enyém. Élénkpiros LED-betűkkel van kirakva a Roxers felirat az ajtó fölött, ami persze látott már jobb napokat is. Kicsit lepukkant a hely, kicsit koszlott, de nagyon jó hangulata van. Kívülről olyan, mint egy régi rönkház. Fából és különböző színű téglából épült. Az egész épületet körülöleli egy veranda, ahol a vendégek dohányoznak, és motortároló is van. A két forgóajtó egyelőre nyitva van, és a koszos ablakokon nem lehet belátni.

Mindenféle népség jár ide – kamionosok, motorosok, bűnözők. Mindenkit szívesen látunk. Egyetlen szabály van: ne törd össze a kibaszott berendezést! Ez régi szabály, már azelőtt érvényben volt, hogy enyém lett a hely, én csak folytattam a hagyományt. A homokos parkoló üres, eltekintve a viharvert dzsipemtől, amit egy fogadáson nyertem, így visszamegyek, lekapcsolom a felirat világítását, hogy mindenki tudja, zárva vagyunk.

Korán van, lassan felkel a nap. Azt hiszem, az, hogy bártulajdonos vagyok, igazi éjszakai baglyot csinált belőlem, bár mindig is jobban szerettem az éjszakát és annak minden velejáróját. Felsóhajtok, hátrasimítom ezüstszínű hajamat, és gyorsan lófarokba fogom, ahogy elkezdek zárni. Ma előbb hazaküldtem Travist, mert a nagymamája beteg, és segítségre volt szüksége, így rám hárul a takarítás. Felemelem az egyik széket, majd az asztalra teszem, és összegyűjtöm a poharakat, annyit, amennyit csak tudok.

Elindulok hátra, elhaladok a biliárdasztalok és a dartstáblák mellett, majd felmegyek a bal oldali lépcsőn. Kinyitom a konyhaajtót a csípőmmel, elöblítem a poharakat, aztán beteszem a mosogatógépbe. Lekapcsolom a konyhai világítást, visszamegyek a bárrészbe, hogy feltöröljek, nem mintha ettől nem lenne minden olyan ragadós, hogy az ember nem szívesen lép rá mezítláb, de ez a szokásom.

Balra tőlem a régi bárpult van, amit gyantába mártott söröskupakok díszítenek – ez ajándék volt. Jelenleg egyetlen üveg sem áll rajta, előtte különféle székek sorakoznak. A régi fapolcokon rengetegféle ital megtalálható, a korsók arra várnak, hogy megtöltsék őket.

A bárpultnál már rendet csináltam, a kassza is kész, mindezt azalatt, amíg Henry úgy tett, mintha pillangó lenne, úgyhogy már nem sok minden vár rám, mielőtt bedőlök az ágyba. Bassza meg, új pultost kell találnom! Nehéz olyanra bukkanni, akinek van szakmai tapasztalata, és hosszabb időre szerződik le. Vagy túl szabadosan beszélnek, vagy rossz társaságba keverednek. Erre az állásra nem a hirdetések között fogsz ráakadni, haver!

Az utolsó pultosomat börtönbe zárták gyilkosság miatt. Igen, ilyen ez a hely. Habár hiányzik a vén szivar, brutálisan jól tudott pókerezni. Megállok, amikor elhaladok az ajtó mellett, és az becsukódik mögöttem.

Itt, a báromban, négy nagydarab férfi áll. Az ujjperceiket és a nyakukat tetoválások tarkítják, az egyik még kopasz is. Kellemetlen alakok, de nem különböznek a vendégeimtől. Feketét viselnek, én pedig résnyire húzott szemmel gyorsan végigmérem őket.

– Zárva vagyunk – közlöm, hátha értenek a szóból.

Én idióta, nem zártam be az ajtót. Ez azért van, mert tizennégy napot húztam le zsinórban úgy, hogy söröket töltögettem és verekedéseket akadályoztam meg. Kétségbeesetten vágyom egy szabadnapra, és most ezek a seggfejek úgy parádéznak itt, mintha övék lenne a hely.

Az egyik az ujjait ropogtatja, és mindannyian vigyorognak. Ha azt hiszik, hogy megijedek tőlük, rosszul hiszik. Olyan pasikkal sörözök, akiktől ezek itt összehugyoznák magukat, és általában az asztal alá iszom őket.

Mindenki ismeri a Roxerst, és mindenki ismer engem is… azt is tudják, hogy velem nem érdemes kikezdeni. Azért Ütős Csaj a becenevem, mert jók az ütéseim, nem azért, mert olyan dögösnek gondolom magamat. Közelebb lépek a bárhoz, mögé nyúlok, és a kezem rátalál a sima fogású baseballütőre, a csonttörőmre.

– Azt mondtam, zárva vagyunk. Jobb, ha leléptek, srácok.

– Különben mi lesz? – tudakolja egyikük kihívón, ahogy közelebb lép. A rohadéknak van egy heg a jobb szemhéja fölött. – Segítségért kiáltasz? – röhög fel, mire a többiek is csatlakoznak.

Égnek emelem a tekintetemet, előhúzom az ütőt, és a vállamra teszem.

– Nem, eltöröm a kibaszott térdeteket, és úgy váglak ki titeket, mint macskát szarni! Még egyszer figyelmeztetlek, hogy zárva vagyunk.

Ismét összenéznek.

– Komolyan beszél ez a tyúk?

– Tyúk? – szólalok meg halk, de gyilkos hangon. – Te tényleg tyúknak neveztél?

Természetesen nem törődnek velem, így a tenyerembe veszem az ütőt. Az a rohadék kap elsőnek. Engem senki nem sérteget a saját báromban, ez bunkóság!

Elindulok feléjük, miközben azon vitáznak, hogy miként kapjanak el, majd meglendítem az ütőt, és teljes erőből a rohadék térdére csapok. A földre rogy, hangos ordítás tör fel a torkából, én pedig levigyorgok rá teljes százhatvanhét centis valómból – na jó, a motorosbakancsomban százhetvenöt.

– Ki itt a tyúk?

– Kapjátok már el, bassza meg! – zihálja a fickó, így tökön rúgom, amitől hangos kiáltással hátraesik, én pedig szembefordulok a többiekkel, és elhajolok az utánam nyúló kezük elől.

Felemelem az ütőmet, egyiküket ágyékon találom, amitől nagy csattanással a padlóra zuhan, így felemelem térdemet, és egyenesen az orrát célzom meg. Hallom, hogy érett barackként reccsen, ahogy törik a csont. Bassza meg, tiszta vér lett a padló, amit az imént mostam fel!

Most már olyan dühös vagyok, hogy szinte őrjöngve fordulok a két másik felé, akik elhajolva és elugorva próbálnak kitérni előlem. Egyikük egy székre zuhan, ami összetörik a nagydarab teste alatt. Megmerevedek, a szemem veszélyesen résnyire szűkül, a pasas pedig hátrahúzódik.

– Összetörted a székemet? – acsargok.

A fickó nagyot nyel, én pedig, mint akit a Rettenthetetlen című filmből szalajtottak, hangos csatakiáltással rávetem magam. Rácsapok az ütővel, mire felnyög. Előrelendül az ökle, amikor letérdelek, hogy célba vegyem az arcát. Állon talál, amitől oldalra csuklik a fejem, és vér tölti be számat.

Gyilkos harag önt el.

Lassan visszafordulok, lebámulok rá, ő pedig tudja, hogy elcseszte. Ekkor azonban karok fonódnak körém hátulról, és talpra állítanak. A fejemet hátravetve állkapcson találom az illetőt, majd a lábára taposok, ahogy a könyökömmel ágyékon ütöm, és miközben felnyög a fájdalomtól, kicsúszom szorításából.

Nagyon szépen köszönöm, Beépített szépség!

Felemelem az ütőt, meglendítem, és pontosan arcon csapom. A lendülettől szó szerint hátrarepül, keményen a földhöz csapódik, és szinte az egész épület beleremeg. A földön marad. Egy megvan. Visszafordulok ahhoz a fickóhoz, aki összetörte a székemet. Most áll talpra, így kirúgom alóla a lábát, és iszonyatos erővel rácsapok a gerincére az ütővel.

Előregörnyed, így a tarkójára is lecsapok.

Fütyörészve nézek körül, látom, hogy az első nehézkesen talpra áll, így ismét felé csapok az ütőmmel, és sikerül – pont az arca közepébe! A pasas ájultan zuhan el.

Átgázolok a testek káoszán, felemelem az ütőmet, és beletörlöm a pasas ingébe, majd egy közeli asztalra helyezem. Csípőre teszem a kezemet, és végignézek a báron. Hogy a fenébe fogom innen kivinni ezeket?

Beletörődve megragadom egyikük ruháját, és húzni kezdem, de a pasas elég nagydarab, így először az egyik kisebbet fogom meg. Lehajolok, a hóna alá nyúlok, és az ajtó felé húzom.

Ekkor kinyílik a bejárati ajtó.

Felemelem a fejemet, kifújom a hajat az arcomból, és elengedem a fickót, akit eddig az ajtó felé húztam. Travis tátott szájjal bámul rám. Még mindig a fekete roxerses pólója van rajta, beletűrve a farmerjába, és bakancs, a csalókán vékony teste remeg a hidegtől. Kisimítja kék haját az arcából, és zöld szemével tetőtől talpig végigmér.

– Jézus, Roxy, itt meg mi a szar történt?

– Az ott tyúknak nevezett, az ott összetörte a bútorzatot, a másik kettőnek meg nem tetszett a pofája – közlöm megvonva a vállamat, és a karommal letörlöm a szemöldökömről az izzadságot. – Te meg mit keresel itt?

– Itt felejtettem a kulcsomat – mormolja Trav, és végignéz a pusztításon.

– Oké, akkor segítesz kirakni ezeket a seggfejeket? – kérdezem vigyorogva, mire Travis a fejét ingatja.

– Veled aztán nincs unalmas nap a melóban! – Ledobja a táskáját, és elindul felém.

A segítségével alig öt percbe telik kihajítani őket a hátsó sikátorba. Leporolom kezemet, visszaindulok, és ügyelek arra, hogy most bezárjam az ajtót, majd a helyi rendőrséget hívom. El fogom mondani, hogy mi történt, és hol vannak a tettesek, akik biztos megrémülnek majd a sziréna hangjától, és futásnak erednek, már ha egyáltalán lesznek olyan állapotban.

Travis felemeli az ujját, megmutatja a kulcscsomóját, ahogy nekidőlök a bárpultnak.

– Minden oké lesz veled? – tátogja felém.

Bólintok, és intek neki, amikor valaki végre felveszi a telefont a vonal túlsó végén, majd eldarálok mindent információt, végül leteszem, nem törődve a rám záporozó kérdésekkel.

– Persze, üdvözlöm a nagymamádat! Megyek, lezuhanyozok, és alszom egyet.

– Viszlát holnap, szivi! – horkan fel Travis, és elmegy.

Bezárok mögötte, a reteszt rátolom, a láncot is beakasztom, majd elhaladok a bárpult mellett, és lekapcsolom a világítást. Aktiválom a riasztót, végigmegyek a folyosón, el az iroda és a mosdók mellett, aztán felmegyek a lépcsőn a bár fölött lévő lakásomba, ahol tizenhét éves korom óta lakom.

Komolyan szükségem van egy szabadnapra.

HARMADIK FEJEZET

RYDER

Épp a másnapi beosztást nézem át, amikor érkezik a hívás. Visszateszem a telefont az asztalomra, felemelem a fejemet, és résnyire húzott szemmel meredek Garrettre, aki a felszakadt ujjpercét piszkálja velem szemben.

– Az embereid a sitten vannak.

Erre Garrett felfigyel. Leveszi a mocskos bakancsát az asztalomról, sáros nyomot hagyva rajta, mire a homlokomat ráncolom.

– Mi van? – veti oda.

Hátradőlök a székemben, és malmozni kezdek.

– Úgy fest, Rob lányának sikerült leráznia a fickókat, alaposan helybenhagyta őket, és a végén még el is vitték őket a zsaruk.

Garrett pislog, majd egy pillanatig csak bámul rám.

– Te hülyéskedsz, bazmeg? Egy pici lány összeverte az embereimet? Négy emberemet, baszod?

– Igen! – vágok vissza felvont szemöldökkel.

– Bassza meg!

– Pontosan – bólintok. – Ha azt akarod, hogy valami rendesen el legyen intézve, azt magadnak kell megcsinálnod. Menj, szabadítsd ki az embereidet, holnap délután pedig meglátogatjuk… – emelem fel a papírt, rajta a lányról szóló információval – Roxxane-t.

Garrett bólint, majd káromkodva elrohan, hogy intézkedjen. Előrehajolok, lesöpröm a koszt az asztalról, és visszatérek a naptáramhoz, de gondolataimat teljesen lefoglalja az a telefonhívás. Biztosan volt segítsége annak a lánynak. Mindegy, majd mi érte megyünk. Tőlünk senki nem menekül.

Kivágódik a dolgozószobám ajtaja, én pedig sóhajtva hátradőlök. Miért nem tud senki sem kopogni? Kenzo lépked felém, és ahhoz képest, hogy milyen nagydarab, a keze fürgén mozog a telefonja kijelzőjén.

– Most küldtem meg neked az infót a csajról, összeszedtem, amit tudtam. Kicsit kérdezősködtem is róla – mormolja, ahogy felnéz.

A telefonom pittyen, de egyelőre nem törődöm vele.

– És?

– Úgy fest, hogy Rob lánya igazi legenda. Roxynak hívják, és valóban egy motorosbár tulajdonosa, a város túlsó végén, ahogy az apja mondta. Egy csomóan félnek a csajtól, mások tisztelik. Nem lesz olyan könnyű elrabolni.

– Ami értékes, az sosem könnyű – sóhajtok fel, és felemelem a telefonomat, hogy átnézzem az információt.

A csaj huszonnégy éves, százhatvanhét centi magas. Szürke a haja, barna a szeme. A hiteltörténete döbbenetes, és vannak valamilyen zárolt dokumentumok is, még tizenhét éves korából. Rá kell kérdeznem Garrettnél. Végignézek a banki információn és mindenen, amit Garrett összeszedett, végiglapozom, és a legvégén ott van a fényképe.

A szívem vadul kezd verni a mellkasomban, a vérem egyenesen a farkamba tolul, ami megrezzen nadrágomban.

– Pontosan – horkan fel Kenzo. – Mit gondolsz, miért nem csak üzenetben küldtem? Látni akartam a fejedet. Lefogadom, nem számítottál arra, hogy Robert lánya ilyen dögös.

– Egyáltalán nem – mormolom tűnődve.

A dögös enyhe kifejezés. Egészen lélegzetelállító. Sötét szemét kihúzta és füstösre sminkelte. Nagy, telt, piros száj. Magasan álló járomcsont és szemöldök. Rövid, vállig érő, természetellenesen ezüst haj, ami illik a világos bőréhez. Felfigyelek a dekoltázsára, amit kiemel az AC/DC feliratú trikó, amit a fénykép készítésekor viselt.

Elbűvölő.

Szóhoz sem jutok, ahogy a képet nézem, de aztán eltolom magamtól. Ez megkönnyíti a helyzetet, mert egyszerűen jó ránézni. Pislogok, majd belenézek Kenzo mosolygó szemébe, és látom, hogy diszkréten rendezi arcvonásait.

– Tudom, tesó, az első a tiéd.

Résnyire húzom szememet.

– A cél lebegjen a szemed előtt, öcskös!

– Ó, az lebeg, ne félj, és Roxy a cél! – vágja rá Kenzo, mire felsóhajtok. Ha Kenzo egyszer eldönt valamit, megkapja. Nem kell találgatnom, hogy tudjam, mit akar művelni Roxxane-nel.

Ez a lány azonban csak eszköz a cél elérésére, egy üzenet, hogy senki ne baszakodjon velünk. Egyikünknek muszáj józanul gondolkodnia, és az ismét én leszek.

– Holnap, Kenzo. A fejeddel gondolkodj, ne a farkaddal, és holnap végre itt lesz a csaj, nálunk!

– És aztán? – horkan fel Kenzo.

– Aztán azt csinálsz vele, amit akarsz. Végül is a miénk. Bár javaslom, hogy ne engedd Dieselt a közelébe! – nevetek fel.

Kenzo is elvigyorodik, bár a mosolya nem sok jót ígér.

– Az biztos, mert pontosan az esete. Szegény lány, már azelőtt szénné ég, hogy belép az ajtónkon!

Bólintok.

– Diesel megtenné, bár gyanítom, hogy előtte elszórakozna vele.

– Vajon Garrett megteszi? – tűnődik el Kenzo, amitől kissé elkomorulok.

– Meglehet, ha a csaj eljátssza a bajba jutott leányzót. Garrett odavan az ilyenért. De talán most nem hagyja, hogy egy nő szinte teljesen tönkretegye – sóhajtok fel.

Kenzo bólint, és a keze ökölbe szorul, amikor eszébe jut, hogy kis híján elveszítettük a fivérünket. Többé nem fog előfordulni, ezért leszek én az okos, akkor is, ha a többiek a farkukkal gondolkodnak. Igen, talán vonzó ez a lány, de nem érdemes miatta elveszíteni a családomat. Puncit bárhol kapok, és nem kell megvásárolnom, hogy az ágyamba vigyem.

– Szemmel tartom majd – nyugtatom meg fivéremet. – Reggel viszont tárgyalnunk kell a Triáddal a megállapodásunk miatt. Te és Garrett velem jöttök.

– Diesel nem? – kérdezi Kenzo komolyan.

– Még nem, mert megijeszteni akarom őket, nem megölni. Remélem, gyorsan letudjuk a dolgot. Momentán leállították a szállítmányainkat, és ez problémát okoz az üzleti élet minden területén. Ami nem tetszik nekem.

– Rendben, főnök! – ért egyet Kenzo. – Próbálj meg aludni egy kicsit. Kezdesz annyi idősnek kinézni, mint amennyi vagy, apóka! – tréfálkozik, ahogy megfordul, hogy kimenjen.

– Vigyázz a szádra, öcskös! Még mindig simán szétrúgom a seggedet! – figyelmeztetem, amitől felröhög.

A fejemet ingatva visszafordulok a telefonomban lévő kép felé, és a hüvelykujjam pont a lány szája alatt áll meg. Gond lesz vele, már most érzem. De egy Vipera nem lép ki egyetlen egyezségből sem, Roxxane már a miénk. Reméljük, hogy nem okoz túl sok gondot, nagy kár lenne megölni egy ilyen szép nőt.

A telefonomat az íróasztalomra ejtem, felállok és kinyújtózom. Kenzónak igaza van. Aludnom kell. Két napja nem aludtam, muszáj a legjobb formámat hoznom a holnapi tárgyaláson. Üzleti tervek kavarognak a fejemben, de zsebre vágom a mobilomat, és elindulok. Diesel dübörögve lüktető zenéje hallatszik a folyosón, így a nappali helyett a hálószobám felé veszem az irányt.

Holnap új nap van. Holnap elmegyünk érted, Roxxane.

NEGYEDIK FEJEZET

ROXY

Kibaszottul korán van. A fejem lüktet, amikor az ébresztőóra ismét megszólal. Áthajítom az ostoba vekkert a szobán, és ahogy az arcomat a párnába temetem, látom, hogy szétmaszatoltam a sminket, amit este már nem volt erőm lemosni, miután egy pohár Jack Danielst legurítva bemásztam az ágyba.

A vekker azonban ismét csörögni kezd, és hála a félig még mindig alvó agyamnak, most a szoba túlsó végében szól. Kibújok az ágyból, odalépek, és a földhöz csapom, majd amikor darabokra törik, felnyögök. De legalább a zaj abbamaradt. Hanyatt vetem magam az ágyon, csak bugyi és pántos trikó van rajtam, majd azon gondolkodom, hogy felhívom Travist, és megkérem, vegye át az esti műszakot.

De Travis egyedül nehezen boldogul, tehát én fogom csinálni. Legyőzötten talpra állok, bekapcsolom a rádiót, és üvölteni kezd a rockzene, ahogy elindulok a fürdőszoba felé. Levetkőzöm, kinyitom a zuhanyt, és várom, hogy a víz felmelegedjen. Homlokráncolva szemügyre veszem a kócos, összetapadt hajamat, majd kontyba fogom. Biztos nem mosom meg ezt a patkányfészket, túl sokáig tart. Ezért a szárazsampon a lányok legjobb barátja.

Gyorsan lezuhanyozom, közben keményen végigdörzsölöm a tetoválásokkal fedett bőrömet. Erről eszembe jut, hogy jövő héten időpontom van Zeke-hez, hogy befejezze a rózsákat a combomon, és a mandalamintát. A bal karomon, a csuklómnál már készen van, és négy hosszú, nyolcórás alkalom kellett hozzá. De megérte, ráadásul a fájdalom nem zavar. Mi több, ismerem be magamnak, még szeretem is. Főleg annak a nagydarab srácnak a kezétől, aki csinálja.

Elzárom a vizet, kilépve a zuhany alól bolyhos törülközőbe burkolózom, majd fogat mosok, és hidratálóval kenem be az arcomat. Sikerül megfésülni a hajamat, ami úgy dönt, kivételesen szépen, egyenesen hullik vállamra a szárazsamponos kezelés után. A sminkemmel kicsit elbíbelődöm, sötét szemhéjtus, a megszokott piros rúzs és szemfesték, ami kiemeli a barna szememet. Egyesek tipikus rockercsajnak neveznek – basszus, még piercingem is van a tetkókhoz és a sminkhez.

Egyfajta lázadásként kezdődött, hogy feldühítsem azt a seggfej apámat, mielőtt elszöktem tőle. Aztán megszerettem a külsőmet, és most már egyszerűen ez vagyok én. De elég abból, hogy kora reggel felidézzem a múltam kísérteteit. A törülközőt a földre ejtem, ismét bemegyek a szobámba, és felöltözöm. Piros, elöl kapcsos melltartót és hozzáillő bugyit veszek. Ez az egyetlen mániám… na jó, a zenekaros cuccokon kívül.

A The Killers autogramos turnépólójával egészítem ki a szettet, amit oldalt megcsomózok, majd kopott fekete rövidnadrágot és a kedvenc magas sarkú motorosbakancsomat veszem fel. Még egyszer a tükörbe pillantok, felkapom kulcsomat, és bezárom magam mögött az ajtót. Lerobogok a lépcsőn, és felkapcsolom a bárnál a világítást.

Átvágok a konyhán, kinézek a sikátorba, de a tegnapi seggfejeket láthatóan már elvitték. Eltűnődöm, kik lehettek, de nem először fordult elő, hogy valaki rám támad. Gondolom, nem is utoljára. A hátsó ajtót nyitva hagyom Cooknak, és visszamegyek a bárhoz.

Bekapcsolom a zenegépet, árut töltök fel és rendet rakok, pokolian dühös vagyok, amikor ki kell dobnom hátul az összetört széket. Egyetlen rohadt szabályom van. Ha rám ugranak, azt megértem, de összetörni a berendezést? Az kurvára nem okés.

Amikor meghallom Cook motorjának árulkodó dübörgését, ahogy megáll hátul, elmosolyodom, mert legalább tudom, hogy ő majd készít nekem valami kaját… Nem úgy, mint Truck, aki hétvégén dolgozik, hidegebb, mint egy kígyó, még velem is, akinek köszönhetően fizetni tudja a számláit, és aki alkalmazza ezt az egykori börtöntölteléket.

A hátsó ajtónál találkozom Cookkal, édesen rámosolygok, ahogy leugrik a Harley-járól. Felnyög.

– Kitalálom, virsli ketchuppal?

– Imádlak! – Dobok egy csókot neki, de amikor megpillantja a törött széket a földön, megtorpan. Lassan felemeli fejét, a szeme tágra nyílik. – Bassza meg, meghalt?

– Tessék? – kérdezem, túl fáradt vagyok, hogy kapcsoljak.

– Az a fickó, aki összetörte a széket – tudakolja Cook komoly arccal, mire felnevetek.

– Ne aggódj, csak szeretett volna meghalni!

Cook elneveti magát, és vállon vereget.

– Rich büszke lenne rád, kölyök! Menj, kezdj elöl, én meg összedobok neked valami kaját.

A szívem belesajdul Rich említésébe, de elhessegetem, vidáman Cookra mosolygok, majd előremegyek. Mire a sült virsli illata elér hozzám, készen vagyok, úgyhogy amikor Cook belép az ajtón két tányért egyensúlyozva, majdnem térdre borulok előtte.

Ez az út a szívemhez, a kaja… vagy ez az út a bugyimba is. Leülünk az egyik asztalnál, a könyököm a fa asztallapra ragad, amíg befalom a reggelit, és ekkor kopognak.

– Ajjaj, téged keresnek, kölyök – mormolja Cook tele szájjal, ahogy felkapja a két tányért, és visszaindul a konyhába.

Nagy sóhajjal az ajtóhoz lépek, és kinyitom.

– A tábla szerint zárva vagyunk, seggfej! – vetem oda, aztán égnek emelem a tekintetem, amikor meglátom, hogy ki áll az ajtóban. – Fred.

– Nem kéne így beszélned a zsarukkal – vigyorodik el Fred, majd mögém pillant. – Beengedsz, Rox?

– Nem! – csattanok fel, és karba teszem kezemet. – Mi a gond? Nem hallottam és nem láttam semmit, még mielőtt megkérdeznéd.

Fred felvonja szemöldökét, és az ujjait a nadrágja csatjához érinti.

– Nem is kérdeztem semmit.

– Na jó, ismerem a dörgést. Nem bosszantom fel a vendégeimet, úgyhogy nem. Nem is ismerem őket, nem tudom, hol laknak, és azt sem tudom, hogy ők csinálták-e.

Fred a fejét ingatja.

– Most nem ezért jöttem. Hanem a tegnap esti pasasok miatt.

– Ó, elkaptátok őket? – kérdezem, és egy kicsit visszaveszek a védekezésből.

– Igen, de két óra múlva óvadék ellenében szabadlábra helyezték őket. Magas helyeken vannak barátaik, ha érted, mire célzok. Nem tudom, kivel akasztottad össze a bajuszodat, de ha a rendőrfőnök szól, hogy tartsam magamat távol tőlük, akkor azt teszem, amit mondanak nekem. Neked is ezt kéne tenned.

– Várj, óvadék ellenében? Kik ezek az emberek, basszus? Azt hittem, csak simán rosszéletűek.

Fred felnyög.

– Egyáltalán nem. Valakit nagyon feldühítettél, Rox. Derítsd ki, hogy ki az, mielőtt a maradványaidat kell összekanalaznom az utcáról. Vagy ami még jobb, tűnj el! Repülővel menj, olyan messzire, amennyire csak tudsz. Na, minden jót! – Fred bólint, körülnéz, majd visszasiet a kocsijához.

Bassza meg! Úgy nézek körül, mint a paranoiás rendőr, becsapom az ajtót, bezárom, és nekidőlök. Nyugodj meg, Rox, volt már ennél rosszabb is. Bárki is az, csak meg akar ijeszteni… de hogy egy zsaru megrémül? És a rendőrség a zsebükben van?

Igaza van, magas helyeken lehetnek barátaik.

Talán az lenne a legjobb, ha lelépnék, de bassza meg, ez az otthonom! Ez az istenverte bár az enyém! Nem! Megrázom a fejemet, és ellököm magamat az ajtótól. Engem aztán senki nem ijeszt el innen, akár magas helyeken vannak a barátai, akár nem!

A pulthoz lépek, töltök magamnak egy felest, felhajtom egy húzásra, majd a poharat lecsapom a fára. Szedd össze magadat, Rox, téged aztán senki nem futamít meg! Egyszer megszöktem, többé nem teszem. Most ez az életem: vagy itt maradok és küzdök, vagy meghalok. Nincs más lehetőség.

Most, hogy döntöttem, felhajtok még egy pohárral, majd bekapcsolom a hangszórót, mire a zene végigárad a báron, aztán kinyitom az ajtót. Nyitás van, és akár ott függ a fenyegetés a fejem fölött, akár nem, dolgoznom kell.

Később majd utánakérdezek, hátha tud valaki valamit. Ha bárkinek is van fogalma bármiről, akkor azok lesznek, akik azért járnak ide, hogy kiigyák magukból a sötétséget.

Ezután nagyon elfoglalt vagyok, egyre több a vendég, nincs időm gondolkodni azon, hogy ki akar elkapni engem, és miért. Nagyrészt étel-és sörrendeléseket intézek, így épp egy korsó sört csapolok, amikor kivágódik az ajtó, és belép négy új vendég .

Négy olyan ember, akinek biztos semmi keresnivalója nincs itt.

ÖTÖDIK FEJEZET

GARRETT

A Triád ott ül előttünk, vagyis a Triád egyik tagja. A három vezér soha nincs egyszerre egy helyen. Okos húzás. Az öklömet a hátam mögé rejtem, eljátszom az ügyes kis testőrt, ez amolyan elijesztő taktika. Nagydarab vagyok, amit kihasználok. Megelőz a bokszolói hírem, még akkor is, ha nem tudják, hogy a Viperák közé tartozom.

Én így szeretem.

Szeretek meglapulni, mert így olyan helyekre jutok el, és olyan dolgokat tudok meg, amiket egyébként nem.

– Azért vagy itt, hogy átadj mindent? –A nagyképű rohadék elvigyorodik, pirospozsgás arcára groteszk mosoly ül ki, amitől kifeszül az ott végighúzódó heg.

Ryder elneveti magát, és kényelmesen hátradől a szemközti székben. Csak mi vagyunk az étteremben, ezen a semleges területen, ahol most találkozunk. Ma nem ontunk vért… főleg így, hogy D nincs itt.

– Nem, azért vagyok itt, hogy esélyt adjak neked visszaadni a szállítmányunkat, és kedves ismerősként lezárjuk a dolgot – morogja Ryder.

A pasas mosolya eltűnik, és érzem, hogy Kenzo elvigyorodik mellettem, ahogy ott állunk Ry széke mellett. Ryder általában ilyen hatással van az emberekre.

– Mind meghaltok. Mi uraljuk ezt a várost – acsarogja a triádos fickó.

Ryder könnyedén belekortyol a borába, majd visszanéz rá.

– Egy picsányi terület a tiétek, a városhatáron kívül, és igen, valaha gazdagok meg befolyásosak voltatok, de ez már nincs így. Eltaposlak titeket, mint a férgeket! Ezt ne feledd akkor, amikor a bandáddal együtt felgyújtunk benneteket! Emlékezz vissza, hogy felajánlottam a békülés lehetőségét! – sóhajt fel Ryder és felemelkedik, hogy begombolja a zakóját. Sértésként egy marék bankjegyet hajít az asztalra. – Én állom a cechet. Tudom, hogy anyagi gondjaitok vannak, és nem szeretném, hogy mielőtt elkapunk titeket, kifogyjatok a zséből.

Ryder szótlanul sarkon fordul, a tekintete sötét és diadalittas. Várok, mert most már bármelyik pillanatban…

Bumm!

A Triád feláll, az arca eltorzul.

– Gyerekek vagytok! Semmit nem tudtok erről a játékról!
A családom uralta ezt a várost, jóval azelőtt, hogy ti megjelentetek! – bömböli.

Ryder átnéz a válla fölött.

– Így volt, de már nem így van. Haladj az új időkkel, vagy meghalsz!

Kenzo és én szétválunk Ryder előtt. Én indulok el utoljára, így Kenzo Ryder hátát védi. A triádos pasas megmoccan, így szétnyitom a bőrdzsekimet, és kivillantom a pisztolyomat.

– Én nem tenném! – morgom oda, és amikor biztos vagyok benne, hogy nem lő le, megfordulok.

Nagy a kockázat, mert leszúrhat vagy lelőhet, így azonban megmutatom neki, hogy mennyire tartunk tőle. Elkáromkodja magát, és hallom, hogy poharak törnek össze, mire elmosolyodom. Semmi nem állhat az utunkba, akkor nem, amikor Ryder elszánja magát.

És ez az ember az imént megsértette Rydert és a családunkat. Ezek innentől kezdve halottak, csak még nem tudnak róla.
A pasas azonban most nem támad meg, annál több esze van. Megvolt a kihívás, mostantól pedig számolnia kell a következményekkel.

Kilépek az étteremből, felveszem napszemüvegemet, és felugrok a motoromra, közben Kenzo becsukja Ryder kocsiajtaját, és beül a vezetőülésre. Bólintok, és felteszem a bukósisakomat. Itt az idő. Behajtjuk az adósságot.

A Viper Industries felhőkarcolója felé száguldunk. Átvágunk az utcákon, nem törődöm a sebességkorlátozással – csak ilyenkor érzem azt, hogy élek –, és még Ryder meg Kenzo érkezése előtt beállok a mélygarázsba. Beszkennelem a kezemet és a szememet a biztonsági panelen – az ember sosem lehet elég óvatos –, majd begurulok a parkolóhelyemre, és leszállok. Elteszem a sisakomat, és úgy döntök, megkeresem D-t, még mielőtt a többiek ideérnek.

A lifthez indulok, lemegyek az alagsorba, aminek a létezéséről a legtöbben nem tudnak. D ott lesz, ebben biztos vagyok.

Igazam volt. Dieselt az alagsorban találom, amit tűzbarlangnak nevez. Komolyan, ha nem tekinteném a fivéremnek, félnék tőle. Biztos, hogy orvosi eset, de mindig lehet rá számítani, és igazi családtag.

Már a liftben hallom a sikolyokat, és a füstszag eléri az orromat. Egyszer az egész épületet fel fogja gyújtani. Végigmegyek a folyosón, követem a heavy metal zenét, és belépek abba a szobába, amit Diesel foglal el. Nekidőlök a falnak, és figyelem, ahogy D lehajolva meggyújt egy cigarettát, majd visszamegy perzselgetni annak a pasinak a tökét, aki fejjel lefelé lóg.

Vigyorogva lekapcsolom a zenét, mire Diesel haragos pillantással megfordul, de mikor meglát, megnyugszik.

– Hogy ment a tárgyalás? – érdeklődik, nem törődve a mögötte könyörgő férfival, akinek az egész testén égésnyomok vannak, egyes ujjai hiányoznak, tehát egy ideje már itt lehet.

– Jól, még nem kell végeznünk velük. Ez meg ki? – kérdezem és a fickó felé biccentek.

Diesel vállat von.

– Valami seggfej, aki csúnyákat mondott rólunk.

– Hát, ezt még egyszer nem fogja megtenni – jegyzem meg nevetve, és Diesel is mosolyog, szájában a cigarettával. – Fejezd ezt be, és utána elmegyünk Rob lányáért.

Diesel szeme még jobban felragyog. Szegény lány, ha egyszer Diesel a keze közé kaparintja, vége!

– Persze, egy pillanat. – Visszafordul a pasashoz, és arcul csapja, hogy elhallgasson. – Bocs, drágám, de lejárt az időnk. Jó lenne, ha még maradhatnék, de randim van, tudod?

Felkapja a mellette heverő rongyot, és ahogy meggyújtja, az erős benzinszag csípi orromat. Diesel nevetve a pasas szájába gyömöszöli az égő rongyot, közben kitöri a fogait, és a tenyerét a szájára nyomja, hogy bent tartsa.

– Tesó… – szólalok meg, bár nem akarok közbeavatkozni, mert annak mindig veszekedés a vége. Elvégre megegyeztünk. Ha hoznak valakit Dieselnek, azt csinál vele, amit akar, de most indulnunk kell.

– Jól van! – csattan fel Diesel, aztán a dereka mögül előkapja a pisztolyát, és gondolkodás nélkül fejbe lövi a fickót, majd hozzám fordul. Elindul felém, én azonban megrázom a fejemet.

– Meg kéne mosakodnod, nem akarjuk halálra rémiszteni a csajt… vagyis még nem – vigyorgok.

Diesel felröhög, felkap egy ruhát, és letörli az arcáról a vért, majd kifújja a füstöt.

– Menjünk! – mormolja sóhajtva, és átkarol, de lerázom magamról a karját. – Tudsz valamit a csajról?

– Csak azt, hogy Kenzo, a saját bevallása szerint, négyszer verte ki magának, miután látott róla egy fotót.

Diesel füttyent egyet, én pedig bólintok. Biztosan nagyon jól néz ki a csaj, ha ezt elérte Kenzónál. Közülünk Ryder az igazi csajozógép, Kenzo azonban jobban szeret egy jó fogadást vagy egy kihívást egy puncinál.

– Vajon engedik, hogy először én kapjam meg?

– Kétlem. Te megölnéd, úgyhogy valószínűleg az utolsó leszel! – dünnyögöm, ahogy elérjük a liftet és elindulunk felfelé, oda, ahol Ryder és Kenzo már vár.

– Jól van, baszki! – Diesel felélénkülve ledobja a csikket a földre. Én meg eltaposom, hogy ne gyújtsa fel a helyet. – Lefogadom, hogy el tudom érni, hogy sikoltozzon.

– Nem kétlem, főleg, ha úgy játszadozol vele, ahogy a többi játékszereddel is – jelentem ki, miközben nyílik az ajtó, és kilépünk a mélygarázsba.

Kenzo és Ryder is ott van, és amikor megpillantanak D-vel, elvigyorodnak.

– D, te Garrett-tel mész. Nálunk kell a hely a csajnak.

D összedörzsöli a tenyerét, Ryder pedig résnyire összevonja a szemét.

– Semmi őrült akció, nem akarlak titeket megint kihúzni egy kibaszott roncsból a híd alatt, mert azt gondoltad, hogy át tudjátok ugratni!

D vág egy grimaszt, én pedig felnevetek.

– Majd én vezetek.

– A nagy faszt! – ordítja D, majd bemos nekem egy gyomrost.

Zihálva meglendítem az öklömet, és eltalálom az oldalát .
A falnak dől, mire mindketten nevetésben törünk ki.

– Uraim, jöjjenek, vár ránk egy hölgy! – mosolyodik el Ryder, a kis rohadék. Valamit tartogat a tarsolyában, az egyszer biztos.

Ami engem illet, a lány biztonságban van tőlem. Nem mintha nem ölném meg, mert megölöm. Utálok nőket kinyírni, de néha muszáj. Csak az, hogy puncijuk van, nem jelenti azt, hogy nem próbálnak végezni veled. De amiatt nem kell aggódnia, hogy én hozzáérnék vagy megerőszakolnám. Az a hajó már évekkel ezelőtt elment, még a gondolattól is dühös leszek, hogy hozzáérjek egy nőhöz.

Legszívesebben belebokszolnék valamibe, ha csak rágondolok.

A többiek miatt aggódjon ez a csaj, mert az, amit Ryder szemében látok… ő is akarja ezt a nőt. Nagyon akarja. És amit Ryder akar, azt meg is kapja. Ezért vagyunk ilyen gazdagok, és ezért félnek tőlünk olyan sokan. Kenzo is nyilván akarja. És Diesel? Ő nemsokára új játékszert kap.

Szerencsés az a csaj, ha túléli az első éjszakát.

HATODIK FEJEZET

ROXY

Az ajtóban álló négy férfit bámulom. A normál vendégeim nem ilyenek. Egyikük öltönyt visel, ami tökéletesen illik rá, valószínűleg többe került, mint az egész bár. A másik három igazi rohadéknak néz ki. Biztosra veszem, hogy az ott hátul egy igazi óriás, még a nyakát is be kell húznia, hogy beférjen az ajtón.

És mindannyiuknál fegyver van, veszem észre a pisztolyokat. Bár ez megszokott a vendégeimnél is.

Az egész hely kiürül, az emberek csikorogva tolják hátra a székeket, amik a földre zuhannak, hogy gyorsan eltakarodjanak az újonnan érkezők elől. Cook kidugja a fejét a konyhából, én pedig felsóhajtok. Tehát ők azok, akik üldöznek.

– Cook, menj haza! – parancsolom, mert tudom, hogy ma este nem fogok kinyitni.

– Okos! – bólint az öltönyös.

A túlságosan is szabályos, hátrasimított fekete haja elegáns, felül hosszabb, oldalt rövid, így elkap az érthetetlen vágy, hogy összeborzoljam. De a szeme? Fekete, hideg és számító. Tetőtől talpig szemügyre vesz, majd körülnéz a helyiségben, mindent felmér. Lefogadom, hogy ha rákérdeznék néhány részletre, tudná a választ. A járomcsontja magasan ül, határozott, szépen formált állán borosta, körülöleli a telt, buja ajkát. Magas, legalább százkilencvenöt centi, az öltönye csábítón simul a kemény combjára és karjára. Túl tökéletes, olyan, mint egy modell.

– Ő lenne az? – vigyorodik el a második férfi, és előlép.

Hosszú szőke haját a piercinges füle mögé tűri. A fehér inge alól, amit gondosan betűrt a szakadt, kopott farmerjébe, tetoválások kandikálnak ki, és fekete bakancsot visel. A karja hosszú, tele van tetoválásokkal, a bőre aranyszínű, és fénylik, de olyan típusnak tűnik, aki általában tiszta olaj és kosz. A szeme világoskék, a tekintetét rám függeszti, de valami nagyon nincs rendben vele. Az arca szögletesebb, mint az öltönyösé, de nem kevésbé jóképű, és úgy viselkedik, úgy jár, akár egy zsákmányra éhes párduc.

– Igen, ő az – jegyzi meg a harmadik.

Ennek a srácnak az arcszerkezete hasonlít az elsőéhez, de nem borostás. Frissen borotvált, az álla kissé négyszögletesebb. A haja fent hosszabb, oldalt kiborotvált, és lazán simul hátra. Magasabb, mint az első, és zömökebb, nem olyan elegáns, de pokolian szexi.

A negyedik srác nem szól semmit, csak rám szegezi a sötét szemét. Innen is látom, hogy olyan hosszú a szempillája, hogy egy lány is megirigyelné, de ez az egyetlen nőies rajta. Igazi óriás, a karja vastagabb, mint az én egész testem, fehér inge a duzzadó bicepszére és az erekkel teli alkarjára simul, megmutatja a mellkasán és a hasán az izmokat. A farmerja szűk, mintha egy mérettel kisebb lenne, a haja barna, benne szőke tincsekkel, és oldalra fésülte. A teste minden egyes négyzetcentimétere tetovált, és a fekete ajakpiercingje csillog a sötétben.

Visszanézek rájuk, miközben a szőke srác újra meg újra felpattintja egy öngyújtó tetejét, és engem bámul.

– Kik vagytok ti? – csattanok fel, és nem vagyok hajlandó megrémülni.

– Nem ülnél le? – kérdezi az első, mire felnevetek.

– Nem takarodnátok el? Mondjátok meg, mi a szart kerestek a báromban, vagy tűnjetek el!

A szőke felnevet.

– Ó, milyen kis harcias, pedig milyen picike! Túl könnyű lesz összetörni – duzzog, és úgy sóhajt fel, mintha elvettem volna a kedvét valamitől.

– Nem könnyen török, seggfej! Mielőtt kettőt pislogsz, betöröm azt a szépfiú képedet, szóval válaszolj a kérdésemre!

Ezek nem a tegnap esti állatok, ezek a pasik veszélyesek, és láthatóan én vagyok a célpontjuk. Nagyot nyelek, és elfog a félelem. Az öltönyös pasi észreveszi, mivel elmélyülten figyel, az ajka egyik sarka felfelé görbül, amikor rájön, hogy elöntött a rémület.

– Nekem tetszik – jelenti ki a szőke, és a nagydarab is végre megszólal.

– Szegény csaj! – röhög fel.

– Roxxane, kérlek, ülj le! – mondja ismét az első, de tudom, hogy ez nem kérés, hanem parancs.

Kihúzok egy széket, és azt teszem, amit mond, de olyan távol lépek a pasastól, amennyire csak lehet. A pultra támaszkodom, hogy elérjem a derekamnál elrejtett kést.

– Mit kerestek itt? – ismétlem meg.

Az első körülnéz, majd kiválasztja a legközelebbi asztalt.
A rohadék letörli a széket, és még így is elfintorodik, ahogy nagy kényesen ráül a szélére. Remélem, foltos lesz az öltönye.

– Roxxane, én Ryder Viper vagyok – mutatkozik be.

Nem törődöm a Roxxane névvel, senki nem szólít így.

Viszont egész testemben megborzongok.

Viper, azaz Vipera.

Ezek azok a kibaszott őrültek, akik a várost irányítják? A rohadt maffia, ami mindent felügyel? Nem csoda, hogy a rendőrség fél, mert a zsebükben vannak. Ahogy a bírók és
a polgármester is.

Basszus, ez komoly!

– Ő itt Diesel – biccent az öltönyös a szőke srác felé, aki az öngyújtóval játszadozik. – Kenzo – mutat arra, aki hasonlít rá. – És Garrett.

– Nos, kurvára örvendek! Elárulnátok, hogy miért jöttek ide az embereitek, és támadtak meg tegnap éjjel? – förmedek rá. Ha félek, védekezni kezdek, vess meg érte.

A pasi felvonja a szemöldökét, és kissé előrehajol, a két keze ott lóg a szétvetett lába között. Basszus, miért olyan szexi?

– Nekem úgy mondták, hogy te támadtál rájuk először.

Visszagondolok. Basszus, lehet, hogy igaza van!

– El akartak rabolni.

– Így van – bólint az öltönyös. – De mi elbántunk velük azért, mert verekedésbe keveredtek veled. Nem ezt az utasítást kapták. Jól tudom, hogy az egyikük megütött?

Felnyúlok a még mindig sajgó ajkamhoz, aztán gyorsan leengedem kezemet, de késő, már észrevette. A szeme résnyire szűkül.

– Ez nincs rendben, ezért még számolunk velük.

– Mit jelent ez? – kiáltok fel.

– Azt, Madárka, hogy meg fognak halni – röhög fel a szőke úgy, mint egy elmebeteg.

– Miért kellek nektek? – kérdezem visszafojtott lélegzettel.

– Apád tartozott nekünk – kezdi Ryder, és megesküdnék rá, hogy ismét felvonja az egyik szemöldökét. – Úgy tudom, a kapcsolatotok… kissé rázós.

– Rázós? Megölném a rohadékot, ha tehetném, Na, jó – csúszok le a székről –, mennyivel tartozik nektek? Kifizetem, ha tudom.

A szőke, Diesel, elém áll, rám szegezi a kék szemét, ahogy megnyalja ajkát.

– Nem, mi apáddal kötöttünk megállapodást, Madárka. Mondd, drágám, szeretsz sikoltozni szex közben? Apáddal ugyanis kötöttünk egy kis fogadást – érdeklődik.

Gondolkodás nélkül reagálok, meglendítem az öklömet, és behúzok neki egyet.

Megrázom a kezemet, és figyelem, ahogy hátrafelé imbolyog. Felemeli a kezét, hogy megtapogassa a száját és az orrát, mert ömleni kezd a vére. Elneveti magát, mire jobbnak látok hátrálni. Felemeli a fejét, és ahogy elvigyorodik, a foga tiszta vér.

– Ez szexi volt! Megismételnéd?

Tágra nyílt szemmel bámulom, ám Ryder megszólal mögötte:

– Elég volt, D!

Diesel felsóhajt, de rám kacsint, ahogy elhátrál, és ekkor megpillantom a kidudorodó farmerját… Mi ez, csak nem áll a cerka? Szent ég! Elkapom a pillantásomat, de már késő, mert észrevette, és megint felröhög.

A kibaszott, őrült vadállat!

– Miféle fogadást kötöttetek? – csattanok fel, és kezd elegem lenni ebből a játékból, miközben valamiféle baljós érzéstől elszorul a gyomrom. Ezeknek nem a pénzem kell, megegyeztek apámmal…

– Rólad. – Ryder megvonja a vállát.

Ó, rólam, és milyen könnyedén mondja ki!

– Apám. Eladott. Engem. Nektek? – acsargom.

– Nagyon szexi, amikor dühös – suttogja Diesel a nagydarab srácnak, Garrettnek, aki az égre emeli a tekintetét.

– Igen, eladott. Hogy fedezze az adósságát. És mi mindig behajtjuk a tartozást, Roxxane. Szeretnél összecsomagolni, vagy inkább intézzük mi? – tudakolja Ryder nyugodtan.

Mintha beleegyeztem volna, hogy velük megyek! Rohadjanak meg! Igaz, ezek a Viperák, a város legrémisztőbb seggfejei, de ez nem jelenti azt, hogy önként velük megyek. Átugrok a bárpult fölött, és felkapom az ütőmet.

– Takarodjatok innen! Nem megyek sehová veletek, ti őrült vadállatok! Apám adóssága kell? Vegyétek el tőle, engem nem érdekel!

– Az nem megy, drága, az egyezség az egyezség. A miénk vagy. – Ryder megint megvonja a vállát, ahogy feláll.

– Szabad? – vigyorodik el Diesel, és előrelép, de Ryder kinyújtott karral megállítja.

– Menj Garrett-tel, csomagoljatok össze neki! – parancsol rá, és bár Diesel egy pillanatra lelombozódik, utána vidáman húzgálja fel-le a szemöldökét.

– Belerecskázok a bugyidba. Viszlát később, Madárka!

A nagydarab srác előrelép, és vállon veregeti.

– Az emeletre! – szól rá.

Várjunk… ezek tudják, hogy hol lakom?

Eléjük lépek, és a nagydarab srác lebámul rám, az arca megkeményedik.

– Mozgás, kicsikém!

– Tessék, kényszeríts! – acsargok, és feléje lendítem az ütőmet.

A levegőben elkapja, mint egy legyet, és miután kitépi kezemből, a homlokát ráncolva bámul rám.

– Ez nem volt szép dolog.

– Ó, roppantul sajnálom, baszod! – gúnyolódom, majd meglendítem a térdemet. Mivel oda sem néz, keményen ágyékon rúgom.

Zihálva markolássza a farkát, és elvörösödik, ahogy térdre esik. Felemelem az öklömet, de a szőke a levegőben elkapja, és helytelenítőn ciceg.

– Bocs, Madárka, majd később játsszunk – dorombolja, és ekkor észreveszem, hogy felém lendül az ökle.

Nincs időm elugrani. Egyenesen az arcomba csap, és elveszítem az eszméletemet.

HETEDIK FEJEZET

KENZO

– Legalább elkaphattad volna! – röhögök fel, ahogy lebámulok a gyönyörű, ájult lányra a földön. Diesel keményen behúzott neki, a szeme már kezd duzzadni, és lefogadom, hogy holnap zúgni fog a feje.

Jobb, mint amit Garrett művelt volna vele azért az olcsó húzásért, de amikor ránézek, épp a farkát jegeli, és különös, csodálattal teli kifejezés ül az arcán, a baseballütő ott hever mellette.

Ki ez a lány?

Biztosan nem az a szelíd jó kislány, akire számítottam. Basszus, még akkor sem látszott rajta félelem, amikor mindent elmondtunk neki. Próbált küzdeni. Ez tetszik. Ez talán még egy ideig életben tartja. Legalábbis addig, amíg a farkamat belenyomom, és kíváncsi vagyok, az ágyban is ilyen harcias-e.

Lefogadom, hogy az.

Igazi vadmacska.

– Kenzo, menjetek Diesellel, pakoljatok össze neki pár cuccot… de ne csak bugyit! – sóhajt fel Ryder, ahogy végignéz a lányon. – Garrett, emeld fel, jó?

A nagydarab srác morogva elveszi a farkáról a jeget, de a fogát összeszorítva felkapja a lányt, és a mellkasához szorítja anélkül, hogy ránézne. Bólintok, majd követem Dieselt az emeletre.

– Basszus, hozom a kulcsot! – mondom, amikor megrángatja a kilincset, de az nem enged.

Már indulok is érte, amikor csattanást hallok. Hátranézek a vállam fölött, és látom, hogy Garrett berúgta az ajtót. Visszavigyorog rám.

– Nem kell, már nyitva van.

A fejemet ingatva a kezembe veszem a dobókockáimat, amik szokás szerint nálam vannak, és belépünk. Felvonom szemöldökömet a kibaszott nagy rendetlenség láttán. Ruhák és üvegek hevernek szanaszét. Ryder idegrohamot kapna ezen a helyen. Dieselt azonban láthatóan hidegen hagyja, és egyenesen az ablak alatti, félig kihúzott fakomód felé tart. Felmarkol egy marék bugyit, sőt néhányat meg is szagol.

Kiveszek egy táskát a fürdőszoba melletti gardróbból, telepakolom pipereholmival és a sminkcuccaival. Leveszek néhányat a vállfán lógó ruhák közül, és még pár tárgyat, apróságot, amire szüksége lehet. Ami még kell, megvehetjük neki, de az ismerős tárgyak talán valamennyire megnyugtatják.

Kis híján felnevetek, ahogy eszembe jut, hogy a csaj miként ütötte le Garrettet. Őt aztán nem sűrűn csapják le! Sőt, szinte soha. Ez jó móka lesz. Zajt hallva felkapom a fejemet, és látom, hogy Diesel fel-le mozog a lány ágyán, a karja a tarkója alatt.

– Most segítesz, vagy kivered a farkadat az ágyán? – kérdezem komolyan, és észreveszem, hogy Diesel egy rózsaszín bugyit szorongat. – Emlékszel, mit mondtunk neked arról, hogy nyilvánosan magadhoz nyúlj?

Diesel elkomorodik, zsebre dugja a bugyit, majd felrázza a párnát a feje alatt, de hirtelen megmerevedik. Lassan a párna alá nyúl, és előhúz egy fegyvert, egy kis revolvert. Nicsak-nicsak! Hát ezt meg honnan szerezte a kicsike?

Diesel elvigyorodik.

– Azt hiszem, beleszerettem. Szerinted lelőne, ha megkérdezném?

– Valószínűleg. Fogadunk?

– Dehogy, te csaló! – csattan fel Diesel, mire felröhögök.

Igen, néha csalok. Máskor csak olvasok az emberek arcáról, és ezt a képességemet a tökéletességig csiszoltam. Velem kár fogadni, emellett én vagyok a legjobb bukméker a városban.

A minihűtő fölött megpillantok egy fényképet, az egyetlent, amit láttam itt. A fiatal Roxy van rajta, tetoválások nélkül, a haja hosszú és szőke. Orrpiercingje van, de biztosan ő az, mellette pedig egy nagydarab férfi áll. Mi több, igazi óriás, kopasz, őszül a szakálla, az álla sarkában heg van, az orrán látszik, hogy korábban többször is eltörték. Ki lehet ez?

Nem az apja, de valaki, aki fontos lehet neki. Fogom a képet, félbehajtom, és zsebre teszem, hátha később szükségünk lehet rá, hogy megkeressük a pasast, és elraboljuk biztosítéknak. Körülnézek, majd Dieselre pillantva bólintok.

– Azt hiszem, ez minden. Lépjünk le, mielőtt magához tér és megint verekedni kezd!

– Szerinted megtenné? – kérdezi Diesel vágyakozón.

– Őrült vadállat! – mormolom, ahogy felkapom a kopott táskát, és elindulok lefelé.

Garrett még mindig a karjában tartja Roxyt, az arcára van írva, hogy szívesebben lenne bárhol máshol, Ryder pedig a bárpult körül járkál. Nyilván memorizál mindent, amit csak lehet. Én tudok olvasni az emberekről, na de Ryder… Kibaszott sportot űz abból, hogy megtalálja és kihasználja az emberek gyengeségeit, és tönkretegye őket azzal, amit kiderített.

Roxy kisasszonnyal sem lesz más a helyzet.

– Mindent bepakoltam, nincs sok cucca – jegyzem meg.

Ryder bólint.

– Szerintem Roxyt nem nagyon érdekli más, csak a bár.

Garrett felmordul.

– Ez kurva jó. Indulhatunk végre?

– Félsz, hogy ismét tökön csap? – ugratom, mire Garrett résnyire húzott szemmel bámul rám.

– Majd én hozom – ajánlkozik Diesel.

Odalépek elé, amikor Garrett elfordul tőle, a lánnyal a karjában.

– Hagyd csak, majd Garrett hozza! – mondom, de Diesel a homlokát ráncolva elnéz mellettem Roxy felé.

Bassza meg, Ryderre pillantok, aki bólint, mert ő is észrevette. Az utolsó ember, aki Diesel rögeszméjévé vált, hamuvá égett. Azt akarjuk, hogy Roxy szenvedjen, de nem ennyire… még.

Ez azt jelenti, hogy egyelőre el kell különítsük Dieseltől.

– Gyere, elindulunk hazafelé! – csapok Diesel vállára, és elvonszolom, Ryder pedig odalép Diesel és Garrett közé, hogy Diesel még kevesebbet lásson a lányból.

Diesel felmordul, de amikor közlöm vele, hogy ő vezethet, felvidul.

– Otthon találkozunk, készítsd elő a vendégszobát, egyelőre ott fog lakni! – közli Ryder, én meg bólintok.

Vendégszoba? Szóval hosszabb időre marad velünk. Úgy tűnik, velünk fog lakni. És az eddig vele töltött rövid időből ítélve lefogadom, hogy mindent meg fog tenni, hogy kinyírjon minket.

Alig várom.

Régóta nem volt részünk igazán jó mókában, ez viszont ínycsiklandó csomagolásban érkezett, amit örömmel nyitok ki. Igen, Roxy az enyém lesz, mielőtt megöljük. Elérem, hogy könyörögjön értem, vágyjon rám, amíg be nem adja a derekát… aztán végre megdugom.

Roxy elvesztette a világ legnagyobb fogadását – a szabadságát és az életét.

NYOLCADIK FEJEZET

ROXY

Lüktet a fejem, mintha túl sokat ittam volna. Az arcom sajog, az egész testem merev attól, hogy túl sokáig voltam ugyanabban a testhelyzetben. Felnyögök, próbálom csukva tartani a szememet, hagyom, hogy szűnjön a fájdalom, igyekszem felidézni, mi is történt. De minden ködös, és minél tovább küzdök, annál jobban lüktet a halántékom.

Tapogatózni kezdek a fegyverem után, de megmerevedek. Ez nem a saját ócska ágyneműm… ez itt kurvára selyem. Ki a szar alszik selyem ágyneműben?

Egyik ismerősöm sem, az biztos.

Ekkor hirtelen minden eszembe jut. A bérgyilkosok. A Viperák. Leütöttek…

Felpattan a szemhéjam, és felbámulok a fehér mennyezetre, fölöttem egy istenverte kristálycsillár függ. A szívem hevesen ver a mellkasomban, ahogy feltámaszkodom az ágytámlán, nekidőlök, és megtapogatom a sajgó arcomat. Micsoda rohadék! De azt hiszem, nem tört csontom. Hangosan zihálok, és elönt a rémület , ahogy körülnézek.

Elraboltak.

Elraboltak a saját báromból, és láthatóan bezártak egy kibaszott hotelszobába.

Olyan… olyan tiszta itt minden. Túlságosan tiszta. Hófehér falak és sötétszürke szőnyegpadló. A hatalmas, kingsize ággyal szemközti falon a lapostévé nagyobb, mint a fürdőszobám. Jobbra padlótól a mennyezetig érő ablakok vannak, ahonnan, miután kimászok az ágyból és odamegyek, rálátni a városra.

Úgy terül el alattam, akár egy kibaszott poszter. Magasan vagyunk fölötte, és mégis pont középen. Elfordulok, és a tévé két oldalán megpillantok egy-egy ajtót. Az egyiken benyitok, és gardrób van mögötte. Pontosabban az egész szoba nem más, mint egyik polc a másik fölött, világító tükrök, középen kanapé. Undorral becsukom az ajtót, és benyitok a másikon.

Ez a fürdőszobába. A bal oldali falat egy teljesen üveg zuhanykabin foglalja el, négy zuhanyfej néz lefelé, és a hátsó sarokban egy szürke csempézett ülőke található. Hátul hatalmas kád áll, legalább hatan elférnek benne. Jobbra két mosdókagyló, keretes tükörrel. A vécé itt szerénykedik mellettem. Úgy látom, valaki nem fukarkodott, a kibaszott gazdag szemétládák!

Visszamegyek a szobába, körülnézek, próbálok valami fegyvernek használható tárgyat keresni. Az ágy mellett két antik, szürke éjjeliszekrény áll. Mindkettőn lámpa. Tökéletes. Mezítláb átrohanok a szobán, mivel valaki ellopta a bakancsomat. Kitépem a lámpazsinórt a falból, és úgy fogom meg a lámpát, akár egy baseballütőt, miközben a bal oldali fehér ajtó felé tartok, ami láthatóan kivezet a szobából.

Lenyomom a kilincset, de kiderül, hogy zárva van, naná. Leengedem a lámpát, és körülnézek. Ezek a rohadékok azt hiszik, hogy birtokolhatnak engem? Hogy megvásárolható vagyok?

Rá fognak jönni, hogy az engedelmességem nem eladó. Nem vagyok senkinek a tulajdona. Megbánják még a napot is, amikor elraboltak!

Viperák? Basszátok meg, harapni én is tudok!

Több mint fél órát várok, hogy kinyitják-e az ajtót, de nem teszik, és unatkozni kezdek. A harag és az unalom nem túl jó kombináció nálam. Elfog az őrült vágy, hogy mindent szétverjek a lakásban. Túl tökéletes, túl tiszta. Ezért engedek a vágynak. Kárörvendőn a fürdőszobába lépek, és úgy döntök, haragomat a tökéletes hálószobájukon töltöm ki.

A lámpával a tükörbe csapok, és nézem, ahogy darabokra törik. Vigyorogva felemelek egy szilánkot, de véletlenül megvágom magamat. Sziszegve a véres üvegdarabra pillantok, és közben a makulátlan padlóra csöpög a vér. Bassza meg!

Visszamegyek a hálószobába, hagyom, hogy a vér végigcsöpögjön a földön, ahogy az ágyhoz lépek, és nekilátok mindent felszabdalni. Kiadok magamból mindent, a haragomat irántuk, és a dühömet, amit apám iránt érzek.

Mostanra már több eszem lehetne, de minden egyes rohadt alkalommal, amikor azt hiszem, hogy már megszabadultam apámtól, kiderül valami újabb húzása. De ez? Hogy elad engem? Még én sem néztem volna ki belőle ilyen aljasságot.

Hangosan sikoltozva addig csapkodok az üvegszilánkkal, amíg sajogni kezd a karom, és már lihegek. A párnából kiszálló tollak beterítenek engem és a padlót is, a matracban lyukak tátonganak, az ágyneműn vér- és szövetdarabok vannak.

A szoba éppen úgy fest, ahogy érzem magamat, és ettől elmosolyodom.

Amikor nyílik az ajtó, felnevetek. Elrejtem az üvegszilánkot a rövidnadrágom hátsó zsebébe, arrébb megyek, és a szemem résnyire szűkül. Ryder lép be. Körülnéz a káoszban, csak a felvont szemöldöke és az enyhén lebiggyedő ajka jelzi az elégedetlenségét.

Lihegek, csatakos vagyok, ő pedig ott áll az öltönyében, mint egy kibaszott modell. Gyűlölöm, és nem csak azért, mert elrabolt és bezárt ebbe a rémisztően tiszta lakásba.

– Látom, otthon érzed magadat – jegyzi meg lágy, selymes hangon.

Olyan, mint egy pohár Jack Daniel’s. Létezik olyan a világon, ami megérinti ezt a pasast? Legszívesebben odarohannék hozzá, és beletörölném véres kezemet az öltönyébe, hogy lássam, mit reagál.

– Engedjetek szabadon! – követelem, de nem törődik velem.

Lehajol, egy ujjal felemel egy párnahuzatot a levegőbe, és megmutatja a miszlikbe vágott anyagot.

– Apád eladott téged, és most már a miénk vagy. – A hangja olyan tényszerű, hogy legszívesebben ismét tombolni kezdenék.

– Én ember vagyok! Egy embert nem lehet eladni! – ordítom.

– Úgy fest, mégis. – Ryder megvonja a vállát, és a földre ejti a párnahuzatot. – De biztosíthatlak, hogy a helyzet miatti haragod vagy hitetlenkedésed nem teszi kevésbé valóságossá. Apád eladott nekünk, és most már a miénk vagy. Javaslom, békélj meg a dologgal.

Mivel békéljek meg?

Ó, micsoda rohadék!

Megmarkolom a hátsó zsebemben a szilánkot, és közelebb lépve az arcába hajolok.

– Engedjetek el, különben…

– Különben mi lesz? – vigyorodik el Ryder, és a jégkék szem végre egy kicsit megolvad, kihívás villan meg benne.

Meri vagy nem meri?

Az üvegszilánk a tenyerembe váj, és ismét felsérti, ahogy kezem meglendül, és a védtelen arca felé sújtok. Pislog, de a keze még azelőtt megmarkolja az enyémet, hogy a szilánk két centire kerülne az arcához. Egyre erősebben szorít, én pedig levegő után kapok, mert szinte összepréseli a csontjaimat, és fájdalom hasít belém.

– Te a miénk vagy, Roxxane. Ha be akarunk zárni, bezárunk. Ha meg akarunk büntetni, mert egy hisztis picsa vagy, megbüntetünk. Ha meg akarunk baszni… – közelebb hajol, nekinyomja magát az üvegszilánknak, és megjelenik egy vércsepp az arcán, miközben lehalkítja a hangját –, megbaszunk. Ha meg akarunk ölni… megölünk, és semmit nem tehetsz ellene. Fogadd el, drágám, különben ennél sokkal rosszabb helyzetben találod magadat!

Elhúzódva tőlem oldalra csavarja a csukómat, így az ujjaim összerándulnak, és elejtem az üvegszilánkot, amit Ryder zsebre vág. Rámeredek, miközben elönt a félelem meg egy olyan érzés, aminek nem akarok nevet adni, és figyelem, ahogy a vércsepp legördül az arcán. Elővesz egy zsebkendőt, és felitatja, még mielőtt az öltönyére esne, és mindezt úgy teszi, mintha nem azért dőlt volna bele az üvegszilánkba, hogy megértessen velem valamit.

– Látom, rosszkedved lett, úgyhogy gondolkodj el szépen azon, amit mondtam.

Megfordul, én pedig előrerendülök, de túl lassú vagyok. Az ajtó becsapódik, a zár fülsiketítő kattanását hallva ordítva dörömbölni kezdek, dühödten csapkodok a sérült kezemmel.

Amikor senki nem jön vissza, még jobban szétszaggatom a párnát, szorítókötést teszek a kezemre, hogy ne vérezzen, majd körülnézek. Kisstílű húzás volt, de komolyan jobban érzem magamat a pusztítástól. Felsóhajtok, lefekszem az ablak mellett, és kibámulok a városra, miközben az égbolt sötétedni kezd.

Ebben a városban éltem, imádtam felfedezni, nézni, ahogy nő. Ez még azelőtt volt, hogy rájöttem, az üveg és a csillogás mögött sötétség honol. És a Viperák? Ők a legrosszabbak közül valók.

Ha gyerek vagy, a felnőttek gyakran mesélnek az ágy alatt vagy a sötétben megbújó szörnyetegekről. Az emberi szörnyetegekről azonban nem beszélnek. Azokról, akik a náluk gyengébbeken élősködnek, de azokról a szörnyetegekről sem mesélnek, akik bennünk lappanganak.

Gazdag vagy szegény, mindegy, az ember így is szörnyeteg. Elbújik egy szép arc mögé, a családtagod mögé, a rokonod arca mögé. Mégis mind egyformák. Mindegyiknek kellesz valamire, a különbség az, hogy meddig merészkednek el, hogy megkapják.

Úgy tűnik, a Viperák elmennek a végsőkig.

És az egésznek a rohadék apám az oka. Nem elég, hogy tönkretette a gyerekkoromat? Mostantól életem minden napján az ő hibáiért bűnhődjek? Nem, most már a jövőmet is elvették tőlem.

Annyira megsajnálom magamat, hogy lehunyom a szememet, és próbálom pihentetni a sajgó fejemet. Harcos vagyok, túlélő, mindig is az voltam, és mindig is az leszek. Ezt is túlélem, rosszabbat is túléltem már. Az, hogy bezártak egy tetőtéri lakásba, még nem jelenti azt, hogy fogoly vagyok…

Kivágódik az ajtó, és a zajra felébredek. Késő van, nagyon késő és sötét. Fáj a gyomrom, mert két napja nem ettem, a maradék kis kenyértől eltekintve, amit találtam.

Késő van.

Ez csak egyvalamit jelent.

A szám elé kapom a kezemet, próbálok lassabban lélegezni, nehogy meghalljon. A szívem olyan hevesen ver, hogy legszívesebben sírva fakadnék. Hallom a csoszogó lépteit, felfelé botorkál a lépcsőn. Kérlek, kérlek, felejtse el, hogy itt vagyok!

Legyen ez az az éjszaka, amikor továbbmegy!

De nem. Megáll az ajtóm előtt. Az ágyból nézem, ahogy az árnyéka rávetül a küszöb alatt beszűrődő fénycsíkra, majd a nagy keze lenyomja a kilincset, és az ajtó kitárul. Egy pillanatig áll, engem néz. Csak a körvonalait látom, így nem tudom kivenni az arcát vagy az arckifejezését. Tudom, hogy anyám kábultan fekszik, még azelőtt belőtte magát, hogy lefeküdtem aludni. Csak apám és én vagyunk. És ezt ő is tudja.

Innen érzem whiskey-szagú leheletét, érzem a testében vibráló haragot. Mindig ugyanaz a mese. Berúg, pénzt veszít, és a haragját rajtam tölti ki. Ördögi kör ez. Minden este valami mást várok, és minden este ugyanaz történik.

Ha sosem volt olyan szülőd, aki cserben hagy, bánt és összetöri a szívedet, akkor nem tudod, hogy milyen érzés ez. Egy szülő feladata megvédeni és szeretni, az én szüleim azonban félelmet keltenek bennem. Már korán megtanultam, hogy a szüleim azok, akik bántanak, nem mások. Őket nem érdekli, élek-e, halok-e, csak egy tárgy vagyok számukra.

Akin le lehet vezetni a haragodat, aki természetes, hogy ott van.

Amikor a suliban a többiek a szüleikről beszélnek, dühös leszek, ugyanaz a düh önt el, ami apámat is. Gyűlölöm a többi gyereket, amiért boldogok. Amiért élvezik az életüket. A szüleik szeretik őket, dédelgetik, ajándékokkal és boldogsággal halmozzák el őket. Én miért nem kaphatom meg mindezt?

De ha anya vagy apa ilyennel próbálkozna, összerezzennék, várnám az utána következő ütést. Mert az igazság az, hogy tudom, hogy milyenek az emberek a lelkük mélyén… mindenkit csak saját maga érdekel. Az, hogy mások mit adhatnak neki, mit tehetnek meg érte, és amikor válaszúthoz érkeznek, mindig önmagukat választják.

Egyesek egyfajta dühvel születnek, égő szükségét érzik annak, hogy bántsanak másokat.

Egyesek kapzsinak születnek, vagy addiktív a személyiségük. Mások jól titkolják, de azért ők is ugyanilyenek. Mindannyiunkban ugyanolyan színű vér folyik, és mindannyian vágyakozunk valami után, ami elhomályosítja a lelkünk igazságát, hogy jó embernek érezhessük magunkat.

Nem verem át apámat, tudja, hogy ébren vagyok, így felülök, és szembenézek vele. Nem vagyok hajlandó sírni vagy könyörögni. Már nem. Valaha megtettem, és azt reméltem, hogy abbahagyja. Most már több eszem van. Akkor fogja abbahagyni, ha egyszer megöl, de addig csak próbálok túlélni minden napot, miközben az az igazság a fejem fölött lebeg.

– Kelj fel! – veti oda összeakadó nyelvvel.

Összeszorítom a számat, de teszem, amit mond, mert tudom, hogy így gyorsabban túlleszek rajta.

Ám valahányszor ez történik, valami megszületik bennem: a harag átalakul, míg végül kénytelen vagyok visszafogni magamat, nehogy visszaüssek, nehogy nekirontsak apámnak. Nem vagyok hajlandó olyan lenni, mint ő.

Tétova léptekkel elindul felém, és elkáromkodja magát, amikor majdnem előreesik.

– Ma kétezret veszítettem! Tudod, hogy kinek a hibája ez? – ordítja.

Nem szabadna semmit mondanom, csak bólintani, és jó kislányként elfogadni a verést.

De talán már nem vagyok jó kislány, talán ugyanolyan szörnyeteg vagyok, mint ő.

– Gondolom, az enyém – felelem vontatottan.

Ostobaság, nagy ostobaság.

Ahhoz képest, hogy részeg, nagyon gyorsan érkezik az ütés, és mivel az apám nagydarab, ez az ökölcsapásain is érződik. Egyenesen a gyomromra céloz, én pedig kétrét görnyedve próbálok levegőt venni. A hasam most már nem csak az éhségtől fáj.

Apám a hajamba markol, és hangosan felkiáltok, amikor hátrarántja a fejemet. Csorba foga megvillan a sötétben, és ahogy a könnyeimen keresztül nézem, az arca összefolyik. Acsarogva szólal meg, a bűzös leheletétől felfordul a gyomrom.

– A tiéd, te ostoba kis picsa!

Annyira igyekszem, hogy ne hányjam el magam – amikor legutóbb hánytam, apám eltörte a karomat –, hogy nem is számítok a következő ütésre. Apám nekicsap a falnak, és a fejem borzasztó nagyot csattan. A testem elernyed, lecsúszom a fal mellett, fájdalom hasít a koponyámba, amitől nem látok semmit.

Nem hallok semmit.

Aztán minden elsötétül.

Zihálva, merev testtel ülök fel. Mindenem izzadságban úszik, száguld bennem az adrenalin. Felemelem a kezemet, a tarkómra nyomom, ahol a tegnap esti ütés nyoma még mindig érződik. Basszus, ezért iszom éjjel lefekvés előtt, hogy távol tartsam a rémálmokat.

Hangosan kifújom a levegőt, és pislogok, hogy kiűzzem szememből az álmot, tudom, hogy nem fogok egyhamar visszaaludni. Ilyen sötét emlékekkel nem. Kibámulok a még mindig ragyogó városra. A fény még a sötét sarkokat és utcákat is megvilágítja. Mintha az egész város egy világítótorony lenne.

Újabb hazugság.

Ekkor rekedtes, komor hang szólal meg mögöttem, amitől belém hasít a félelem.

Nem vagyok egyedül.

– Nem tudsz aludni, Madárka? Vajon miről álmodsz?

KILENCEDIK FEJEZET

DIESEL

Rosszat álmodik, látom rajta. A végtagjai úgy kapálóznak, mintha megpróbálna menekülni valaki elől. Nyöszörgés tör fel belőle, ami különös hatással van az agyamra. Amikor utánanyúlnék, elrántja magát, hangosan zihál. Hirtelen felül, a kezét a hevesen dobogó szívére teszi, amely olyan hangosan ver, hogy még én is hallom.

Vajon hevesebben verne, ha tudná, hogy mögötte vagyok? Kinyújtom a kezemet, gyengéden végigsimítok a haján, olyan óvatosan, hogy nem is érzi. Ilyen pici, apró kis lény, mégis ilyen rettenetes fájdalom van benne, ilyen hatalmas düh.

– Nem tudsz aludni, Madárka? Vajon miről álmodsz? – motyogom mögötte.

Hátrafordul, sötét szeme tágra nyílik, mert rájön, hogy ott ülök mögötte. A szemében rémület villan meg, ahogy körülnéz, és fegyver után kutat. Felnevetek, és rávetem magam. Felsikolt, és a hang a keményen álló farkamba hasít, ahogy a két kezét a feje fölött leszorítom, és ráfekszem, hogy lent tartsam, hadd érezze, milyen kemény vagyok.

A többiek azt hitték, ha elzárják tőlem, biztonságban lesz. Micsoda ostobaság! Ez a Madárka jól elszórakoztat majd, már most látom. És a miénk. Azt csinálok vele, amit akarok.

Ide-oda veti magát alattam, nem dermed meg, mint a legtöbb lány, amikor szembekerül velem. Küzd, forgolódik, rúgkapál. Ettől a kemény farkam még jobban megmozdul a nadrágomban, mert elképzelem, hogy ugyanezt csinálja, miközben megbaszom. Lefogadom, hogy úgy baszik, ahogy küzd – keményen, gyorsan és vadul.

Lehet, hogy nem fogja túlélni, de biztosan az enyém lesz.

Ekkor elernyed, abbahagyja a küzdést, a szeme résnyire szűkül a haragtól és a gyűlölettől, ahogy liheg. A mellkasa gyorsan emelkedik és süllyed, a mellét nekem nyomja. Lehajolok, és elfordítja fejét, ahogy végighúzom nyelvemet az arcán.

– Szereted a fájdalmat?

Elképzelem őt a kínzókamrámban láncra verve, és már a gondolattól is hozzásimulok, végighúzom az ujjamat a véres, felszakadt bőrén. A késem nyomai élénkpiros csíkokként húzódnak a testén, akár egy szerető érintése. Vajon akkor is remegne? Küzdene? Sikoltozna? Alig várom, hogy kiderítsem. Vajon könyörögne?

– Baszódj! Meg! – acsarogja.

– Nem, Madárka, te fogsz megbaszódni! – nevetek fel, egészen közel az arcához.

Megmerevedik alattam, mozdulatlanná válik, én pedig felemelem a fejemet.

– De nem ma este. Amikor én baszlak meg, azt akarom, hogy a játékszereim is itt legyenek. Meg akarom jelölni ezt a szép bőrt, örökre. – Végigsimítok a tetoválásain. – Amikor ezeket csináltattad, nedves lettél a fájdalomtól? Vagy sírtál és végigszenvedted?

Hátrakapja a fejét, hogy haragos pillantást vessen rám, de ott látok a szemében egy szikrányi igazságot, és csak utána próbálja palástolni. Ó, az én Madárkám megrémült attól, hogy mennyire élvezte a fájdalmat! És én még úgy gondoltam, hogy jó móka lesz megtörni, megölni. Na de ez? Az ellenállását legyűrve elérni, hogy elélvezzen, miközben kínzom? Az még édesebb lesz.

Mindent porig égetek, ami fontos ennek az édes Madárkának, és a saját, külön bejáratú játékszeremmé teszem.

– Füst- és benzinszagod van – motyogja Roxy, majd pislog, mintha megbánta volna, hogy kimondta, beszívja az ajkát, így pillantásom a telt, piros szájára esik. Vajon olyan íze van, mint
a könnyeknek, amiket álmában ejt? – A szemembe nézz, seggfej! – csattan fel, mire elvigyorodom.

Ez a lány tényleg imád a tűzzel játszani.

Bassza meg, felnőtt férfiak egyetlen pillantásomtól összehugyozzák magukat. És mégis itt van ez a lány, aki megsemmisít a tekintetével, miközben a földhöz szegezem. Lefogadom, hogy akkor is így küzdene, amikor haldoklik…

Ismét az arcára pillantok, de megakad a szemem egy foltos, véres fehér szövetdarabon az egyik keze köré tekerve. Nicsak, nicsak, a Madárka talán megsérült? Megragadom azt a kezét, a földre szorítom a feje mellett, amitől élesen levegő után kap, és ismét küzdeni kezd.

Lehámozom róla a véráztatta kötést, és a hüvelykujjammal végigsimítok a vágás szélén, mire felkiált, majd az alsó ajkába harap, valószínűleg évek óta ösztönösen így palástolja a fájdalmát. Ezt a trükköt felismerem. Mereven bámulom, majd a hüvelykujjamat a seb közepébe nyomom, próbára teszem, hogy mennyit bír.

Olyan keményen az ajkába harap, hogy kiserken a vér, a szeme tágra nyílik a félelemtől és a vágytól, amit titkolni próbál.
A mellkasa hevesen zihál, a mellbimbója megkeményedik, szinte átböki a felsőjét. Ó, az én Madárkám szereti, ha fáj…

– Madárkám, mocskos kis Madárkám, nézzenek oda, milyen édesen vérzel! – mormolom, majd lehajolok, és lenyalom ajkáról a vért, aztán belemélyesztem a fogamat, miközben a hüvelykujjamat is mélyen a sebbe nyomom.

A lány felsikolt, ide-oda veti magát alattam. Elnyelem a fájdalma és a félelme hangját, szinte táplálkozom belőle.

Hallom, hogy nyílik az ajtó, de Roxy nem. Felemelem a fejemet, és a tekintetem találkozik Garrettével. Tetőtől talpig végigmér minket, és felsóhajt.

– Hagyd békén, D!

– De olyan jó vele játszani! – duzzogok, és még mélyebbre nyomom a hüvelykujjamat a sebbe, amitől a lány nyöszörögni kezd. Ettől a hangtól a farkam ismét megkeményedik, mire hozzádörzsölöm.

– D! – figyelmeztet Garrett, majd karba teszi a kezét, és a legjobb „velem ne kekeckedj”-arckifejezését villantja rám. – Menj, keress magadnak másik játékszert! Úgy tudom, Ryder tárgyal egy új őrző-védő céggel…

Eltöprengek, hogy mit tegyek. Ijesszem meg az őröket, vagy játszadozzam tovább a perverz Madárkával? Felsóhajtok, és lepillantok a lányra.

– Bocs, Madárkám, majd legközelebb. – Megcsókolom az orrát, aztán talpra ugrok és elindulok Garrett felé, aki aggódó arccal bámul rám.

– Ebből nem lesz gond, ugye? – kérdezi, én pedig megrázom a fejemet.

– Nem, nem öltem meg, igaz? – Felkacagva vállon veregetem, de a nagydarab állat nem mozdul.

Felsóhajt, majd kisimítja a haját az arcából.

– Menj, majd én rendet teszek!

Fütyörészve indulok el, és hallom, ahogy Garrett beljebb lép a szobába.

– Jól vagy?

– Baszódj meg! – sikítja a lány, mire felnevetek.

Ó, igen, az én mocskos Madárkám megint játszani fog velem. Már alig várom. De addig másokkal kell elszórakoztatnom magamat.

TIZEDIK FEJEZET

ROXY

A nagydarab srác, Garrett belép a szobába, de láthatóan nem akar közelebb jönni.

– Jól vagy?

– Baszódj meg! – ordítom, ahogy felülök, és az ép kezemet a véresre nyomom, próbálom elállítani a vérzést. Volt már rosszabb sebem is, de basszus, ez fájt… igen, fájt. Keresztbe teszem a lábamat, hogy ne gondoljak arra a másik, zavarba ejtő… nem, bassza meg, nem!

Lenézek a kezemre, kerülve a fickó túlságosan élénk, átható pillantását, és óvatosan megérintem a vágást. Az az elmebeteg állat megint felszakította. Nem túl mély, nem kell összevarrni – mivel mindennap megsérülök, elég jól meg tudom ítélni, hogy melyik sebet kell összevarrni, és melyiket nem. Ez magától meggyógyul, legfeljebb eggyel több hegem lesz a kis gyűjteményemben.

Összerezzenek, amikor felnézek és észreveszem, hogy a nagydarab srác ott guggol előttem, sötét szemét rám szegezi, fekete haja valahogy bájosan hullik a homlokába, ahogy a kezem után nyúl.

– Szabad? – mormolja, de én továbbra is a mellkasomhoz szorítom a kezemet, mire felsóhajt. – Nem bántalak. Gyakran szoktam vágásokat, zúzódásokat és töréseket ellátni.

– Abban biztos vagyok – csattanok fel, mire felvonja szemöldökét.

– Nem úgy értettem, de jobb, ha kerülöd D-t. Ő nem olyan, mint… mint mi. Szórakozásból fog bántani – figyelmeztet Garrett halkan, és tetovált keze ökölbe szorul.

Hatalmas termetű, a keze valószínűleg nagyobb, mint a fejem. Könnyedén kettétörhetne, bánthatna. Mégsem teszi… vajon miért?

– Ó, kerülni? Ez kurvára eszembe sem jutott eddig! És mégis hogyan kerüljem, amikor be vagyok zárva egy szobába, és ez az őrült vadállat betör ide, és meglesi, ahogy alszom? – fújtatom.

A nagydarab srác ajka megrándul, és ismét a seb felé biccent.

– Legalább hadd tisztítsam ki és kötözzem be! Hogy van a szád? – kérdezi, és nagy hüvelykujja óvatosan megérinti a felszakadt ajkamat.

Megmerevedek, amikor gyengéden végigsimít rajta, a tekintete vizsgálódó és gyakorlatias. Távolságtartó. Mintha egyáltalán nem hatna rá a helyzet, mintha az érintése nem művelne bennem kibaszottul furcsa dolgokat.

Amiket egyáltalán nem lenne szabad éreznem így, hogy fogoly vagyok.

A srác bólint.

– Nem szakadt fel vészesen, hamar begyógyul. – Elengedi a számat, és gyengéden megfogja a kezemet, megfordítja, hogy megnézze a vágást, aztán olyan gyorsan pattan fel, hogy összerezzenek, ami szokásom – olyan szokás, amiről azt hittem, már levetkőztem. Észreveszi, persze hogy észreveszi, de nem tesz megjegyzést rá. – Hozom az elsősegélydobozt.

Kimegy a szobából, én pedig talpra ugrok, hogy utánaszaladjak és megszökjek, de becsukja az ajtót, és be is zárja. A rohadék! Fel-alá járkálok, káromkodom, acsargok, várom, hogy visszatérjen. Semmiképp nem tudom leteríteni ezt a nagydarab srácot. Jó vagyok, de ennyire nem. Ráadásul láttam a heges ujjpercét és a görbe orrát, amit túl sokszor törhettek el, ebből tudom, hogy valamilyen harcos lehet. A méretéhez képest könnyedén mozog, ezért úgy gondolom, bokszoló.

Kattan az ajtózár, és a srác egy elsősegélydobozzal jön vissza. Int, hogy üljek le az ágyra, én pedig megteszem, abban a reményben, hogy ha engedelmeskedem, hamis biztonságérzetet keltek benne. Letérdel, és megtisztítja a sebet, engem teljesen figyelmen kívül hagyva.

– Mi lesz a bárommal? – kérdezem. Imádom azt a helyet. Az otthonom, az egyetlen hely, ahol valaha is otthon éreztem magamat, és a belemet is kidolgoztam azért, hogy fenntartsam azután, hogy…

– Bezártuk, és egyelőre zárva marad – feleli, nem különösebben érdeklik a kérdéseim, sem a haragom, miközben ellátja kezemet, aztán feláll. – Aludnod kellene egy kicsit.

Ekkor megfordul, és láthatóan indulni akar, így eléje állok.

– Miért? Miért csináljátok ezt? – suttogom, és végre könny futja el a szememet. – Én egy ember vagyok, egy ember! Nem egy tárgy! Kérlek, engedjetek el!

A srác felsóhajt, majd megvakarja arcát.

– Nem. Aludj!

Azzal elmegy, és az ajtózár kattanása jelzi, hogy ismét fogoly vagyok. Letörlöm a könnyeimet, dühös vagyok magamra, amiért hagytam, hogy lássa a gyengeségemet. Hirtelen megrohan a felismerés. Az övék vagyok, és soha nem fognak elengedni!

Tudom, érzem. Túl sokat tudok, túl sokat láttam… most már ez az életem. A kérdés az, hogy mennyi ideig tudok életben maradni. A bolond állat meg a gonosz között… szerintem nem sokáig.

Apám a halálos ítéletemet adta a Viperák kezébe, és lefogadom, hogy nem is érdekli. Egész életében rajtam töltötte ki haragját. Mindig azt hittem, hogy egyszer meg fog ölni. Kiderült, hogy igazam volt, de nem úgy, ahogy gondoltam.

Nem alszom, képtelen vagyok. Fekszem a földön, nézem, ahogy a város életre kel, ahogy felkel a nap. Próbálok kitalálni valami tervet. Nem vagyok hajlandó itt feküdni és hagyni, hogy ezek a rohadékok azt csináljanak velem, amit akarnak, valószínűleg meg is öljenek.

Van saját életem.

Kurvára rosszul jártak velem. Azóta küzdök az életben, hogy megtanultam járni. Könnyű rabszolgát akarnak? Rácsesztek, mert el fogom érni, hogy megbánják a napot is, amikor elraboltak. Ki kell érdemelnem a bizalmukat, elhitetnem velük, hogy megtörték a lelkemet. Aztán megszököm.

Ha meg akarnak ölni, én fogom megölni őket. Ilyen egyszerű.

Ez már nem egy átlagos nap, ez egy könyörtelen világ… pontosabban a Viperák világa. És most én vagyok a zsákmány…

Meg kéne rémülnöm attól, amiért egyáltalán eszembe jut, hogy megöljem őket, de életemben olyan dolgokat láttam, amikről a legtöbben még csak álmodni sem mernek, és ha a szabadságomért négy korrupt maffiózóval kell végeznem, akkor megteszem.

Életem végéig küzdeni fogok.

Ismét szabad leszek, és apám megfizet ezért.

Most, hogy van egy tervem, már kissé nyugodtabb vagyok, felállok, mert hallom, hogy bakancsos lábak közelednek. Kenzo nyitja ki az ajtót, bekukkant, és rám mosolyog. Láthatóan mindig ezt csinálja, de nem tudja palástolni a számítást a tekintetében, vagy azt, hogy engem és mindenki mást is megfigyel. Várakozik, figyel.

Ahogy belép a szobába, látom, hogy a haját ma oldalt kiborotválták és hátrafésülték. Fehér inget visel, két gomb felül nyitva van, kivillan az izmos mellkasa és a mellkasszőre. Fekete nadrágot visel, és csillogó cipőt.

Olyan összeszedett, olyan tökéletes, ordít róla a pénz és a hatalom. Szinte hullámokban árad belőle. Megszokta, hogy a figyelem középpontjában áll, ő a legbefolyásosabb ember a helyiségben. Mi az, amit ezek a fiúk nem sejtenek? Azt, hogy amikor a gödör aljára érsz, onnan csak egy út van – felfelé.

Mindent birtokba vettek, engem is.

Már nincs mit veszítenem.

Nekik mindenük megvan.

– Biztosan éhes vagy. Gyere, épp reggelizünk, gondoltuk, talán szívesen csatlakoznál – szólal meg Kenzo, a kezét zsebre dugja, igyekszik barátságos hangot megütni.

Talán másoknál beválik, de nálam nem. Én belátok a maszk mögé, látom a mögötte bujkáló szörnyeteget.

– Megláncoltok majd, mint egy kutyát? – vetem oda, mire elvigyorodik.

– Ha szeretnéd, biztosan el tudjuk intézni – vág vissza öntelten, én pedig résnyire húzom a szememet. – Gyere, egyél!

– És ha nemet mondok?

Kenzo arcáról eltűnik a vigyor, hűvös lesz.

– Jobb, ha rájössz, hogy neked itt semmi hatalmad nincs, drágám. Így könnyebb dolgod lesz. Ha azt akarod, hogy megláncoljunk, mint egy kutyát, úgy lesz. Udvarias vagyok, ne
élj vissza vele, különben a jövőben nem leszek ilyen engedékeny.

Aztán ismét elvigyorodik.

– Gyere! – int a fejével, majd elhagyja a szobát.

Egy pillanatig küzdök magammal, de aztán elindulok utána. Az ajtóm előtt vár, nem ad időt megszökni. Mintha hallaná a gondolataimat, a keze a derekamra siklik, az érintése megmelengeti bőrömet. Lehajol, és a fülembe mormolja:

– Én a helyedben nem tenném. D csak ürügyet keres arra, hogy alaposan megrakjon. Ne kísértsd, hogy megkergessen, mert ha elkap… nos, azt fogod kívánni, hogy ugyanolyan kedves legyen, mint mi, többiek.

– Mindig kínzással és halállal fenyegettek meg embereket reggeli közben? – kérdezem ingerülten, és elhúzódom az érintése elől.

Kenzo felnevet mögöttem.

– Persze, nem indul jól a reggel egy halálos fenyegetés vagy verekedés nélkül.

Dühödten trappolok végig a folyosón, és próbálom megjegyezni a különféle ajtókat későbbre. Amikor a folyosó véget ér, és elém tárul a lakás többi része, tátott szájjal bámulva megtorpanok .

– Ti mind őrültek vagytok! – mormolom zavartan.

Kenzo nekinyomódik a hátamnak, a teste melegétől és keménységétől megmerevedek. Érzem az ajkát a fülem mellett, meleg lehelete a hajamat simogatja.

– Nem is sejted, hogy mennyire.

Nem törődöm vele, túlságosan lefoglal az, hogy felfogjam az engem körülvevő luxust. Ha azt képzeltem, hogy az a hálószoba olyan, mintha showroom lenne, akkor fogalmam sem volt… bassza meg, nem is tudtam, hogy egy lakás lehet ilyen is.

Jobbra padlótól a mennyezetig érő ablakok nyílnak, amelyek két emeletet foglalnak magukba, az ajtók egy teraszra vezetnek, kint medence és bárpult van. Balra van a bejárati ajtó, mellette egy szkenner, mögötte pedig egy lebegő üveglépcső visz a következő szintre.

Belépek a szobába, és ámulva nézek körül. A berendezés fehér, fekete és arany. A helyenként fekete berakásokkal díszített márványpadló csikorog a talpam alatt, majd a nappaliba érek. Padlóba süllyesztett, hatalmas kanapét pillantok meg, és ha azt mondom, hogy hatalmas, azt úgy értem, hogy elférne rajta egy egész rögbicsapat is. Négyzet alakú, láthatóan drága bőrből készült, és nem viccelek, előtte egy kibaszott nyitott terű kandalló van. A tévé a teljes mellettem elhelyezkedő falat elfoglalja. A kanapé mögötti üvegasztal a teljes falhosszon végigér, rajta virágok és díszek, a sarokban hangversenyzongora áll.

Mellette nyitott konyha, a konyhasziget fehér és szürke márványból készült, előtte a fekete székek arany lábakon állnak. A konyha nagyobb, mint az egész lakásom, minden létező konyhagéppel és kütyüvel felszerelve. Hatalmas függőlámpák lógnak le a mennyezetről, a hűtő és a sütő fényes fekete. Arany virágok állnak egy vázában. Ryder épp tesz-vesz a konyhában.

– Kuka nyit – szólal meg, és a kuka kinyílik, hogy beledobhasson valamit.

Naná, hogy kibaszott beszélő háztartási gépeik vannak!

Kristálycsillárok lógnak alacsonyan a mennyezetről, és a fehér falakat műalkotások borítják. Minden tiszta, makulátlan és tökéletes – és üvölt róla a gazdagság. Minden aranyozott perem, minden váza és apró részlet bámulatra méltó.

Bassza meg, a sarokban lévő kis tóhoz még lépegetőkövek is vezetnek! Így él a felső tízezer. Megrázom a fejemet, miözben Kenzo előretol, és amikor megbotlok, hátrafordulva haragos pillantást vetek rá. Elvigyorodik, rám villantva a hófehér fogsorát.

– Seggfej! – vetem oda, és visszafordulva látom, hogy mindannyian engem bámulnak.

Egyáltalán nem illek ide, aprónak és jelentéktelennek érzem magamat. A ruhám olcsó, de bassza meg! Amikor ezek az emberek elraboltak, tudták, hogy ki vagyok. Hátradöntöm a fejemet, gőgös pillantást vetek rájuk, miközben odasétálok az asztalhoz, ahol Garrett csészét dédelget a kezében, az illatából ítélve kávé van benne. Diesel is itt van, bakancsos lábát feltette az üvegasztalra, és egy öngyújtót forgat a kezében.

Ryder odalép, letesz egy tálcát az asztalra, majd leül az asztalfőre, és asztalkendőjét elegánsan az ölébe teríti. Ma más színű öltönyt visel, ez szürke, hajszálcsíkos, egy kibaszott mellény is van hozzá, az anyag megfeszül az izmos combján, ahogy hátradőlve egy francos teáscsészéből kortyolgat.

A csésze aprócska a kezében, mégis valahogy illik hozzá. Engem néz, minden mozdulatomat elemzi, ahogy sután állok, tűnődve, hogy kihúzzak-e egy széket, és parasztosan lezökkenjek rá. A meztelen lábamat az asztalra csapom, karba teszem a kezemet, és résnyire húzott szemmel bámulok rá.

– Kérem vissza a bakancsomat!

Az a bakancs egy kisebb vagyon volt, azon kevés dolgok közé tartozik, amivel fel akartam vágni, ezért megvettem magamnak.

Ryder ismét kortyol egyet a teáscsészéből, és a csészealjat az asztalra helyezi. Érdekesen izgalmas és némileg izgató figyelni ezt a férfit, ahogy az ajkához emel egy ilyen kecses csészét. Nem mintha ezt valaha is elárulnám ennek a seggfejnek.

Diesel előrehajol, sötét szemével engem figyel, miközben a hosszú, szőke haját a füle mögé tűri. Garrett szokás szerint levegőnek néz.

Diesel igazi vadállat, Ryder arrogáns seggfej, Kenzo elbűvölő pszichopata… Garretten nem igazodom ki. Láthatóan teljesen figyelmen kívül hagyja a jelenlétem. Még csak rám sem néz. Kenzo leül mellém, és megfog két csészét.

– Kávét?

– Feketén – felelem, mire tölt nekem. Amikor az ujjaim a csészére fonódnak, vágok egy grimaszt, mert a sérült kezembe belenyilall a fájdalom.

Ryder persze észreveszi. Szerintem ennek az embernek semmi nem kerüli el a figyelmét. Sasszeme van.

– Ezt megérdemelted, mert úgy viselkedsz, mint egy gyerek, és tönkreteszed a szobádat.

Komolyan leszidott… mint egy taknyos gyereket? Legszívesebb a képébe löttyinteném a kávémat, de úgy hunyorít rám a  hideg szemével, mintha kitalálná a gondolataimat.

– Ne tégy próbára! A kis hisztid miatt ma pár emberem idejön rendbe rakni a szobát. Téged nem lehet egyedül hagyni, így Kenzóval leszel.

– Börtönőrt kapok? – nevetek fel keserűen, ahogy belekortyolok a kávéba, ami bosszantó módon kurva finom.

– A saját testi épséged miatt, igen, nehogy megsérülj, vagy megpróbálj elmenekülni – válaszolja Ryder szárazon, aztán felemeli az evőeszközét, és nekilát az evésnek. – Egyél, biztos éhes vagy!

Ezután levegőnek néz, mintha nem lennék több egy apró bosszúságnál. Ha ez így van, miért rabolt el? Mert az üzletben kintlévősége volt? Figyelmeztetni akart másokat? Nem tudom, de igazából nem is érdekel.

Kenzo ételt szed a tányéromba, igazi angol reggelit, de túlságosan háborog a gyomrom ahhoz, hogy egyek. Mit képzelnek, hogy egy menő lakás és a finom kaja megakadályoz a szökésben? Komolyan azt várják, hogy fogadjam el a helyzetet?

Igen, látom, hogy ezt várják. Megszokták, hogy engedelmeskednek nekik, az emberek azt teszik, amit mondanak nekik.

– Vérzik még a kezed, szép Madárkám? – érdeklődik Diesel, majd a tenyerébe támasztja az állát, úgy figyel engem.

Feltűnik, hogy Kenzo köztem és Diesel között ül. Ezt szándékosan csinálták, de miért? Mit érdekli őket, hogy mit művel velem Diesel? Végül is azt mondták, az övék vagyok, azt tesznek velem, amit akarnak. Nem törődöm Diesellel, hanem Ryderhez fordulok, tudom, hogy ő tudja az igazi válaszokat.

– A bárom… – kezdek bele.

Ryder rám emeli hűvös tekintetét, mire megmerevedek. A legtöbb ember figyel, de nem szenteli a másiknak a teljes figyelmét. Ryder azonban úgy néz, hogy attól szinte szoborrá merevedsz, addig elemez mindent, amíg egész biztosan már azt is tudja, hogy most épp végiggurul egy izzadságcsepp a gerincem mentén, és a merészségem ellenére remeg a kezem a félelemtől. Mindent lát, mindent észrevesz, megfigyel, és felhasználja ellenem. Ez a pasi a totális kontrollt szereti.

– Mi van vele? – kérdezi Ryder kihívón, a hangja halk és udvarias. Semmi durva nincs ebben a férfiban, minden tökéletes, de a felszín alatt mégis egy vipera. Egy gyilkos, számító kígyó.

– Mi lesz vele? – tudakolom.

– Valószínűleg eladjuk vagy a földdel tesszük egyenlővé – feleli Ryder érzelemmentesen.

A sérült tenyerem ellenére ökölbe szorul a kezem, nehezen állom meg, hogy rávessem magamat, és megfojtsam. Az az én bárom!

Az enyém!

Egek, ha Rich most látná… Pusztán ez a gondolat állít meg. Megígértem neki, hogy vigyázok a helyre, és működtetem tovább. Meg kell tennem, még akkor is, ha beledöglök.

– Kérlek, kérlek, ne! – mondom fogcsikorgatva, ez az egyetlen gyengeség, amit hajlandó vagyok felfedni magamból.

Ryder hátradől, a szája sarka kissé felfelé görbül.

– Jó, amíg el nem döntjük, mihez kezdjünk vele, engedem, hogy az… az üzlettársaid tovább vezessék.

Felhorkanok az „üzlettárs” szó hallatán. Cookra és Travisre céloz.

– Egyáltalán tudják, hogy mi történt velem?

Ryder felvonja szemöldökét.

– Nem, úgy tudják, hogy valami családi ügy miatt el kellett utaznod.

Felnevetek, hangosan és őszintén, Ryder pedig csak néz.

– Mi olyan vicces?

Érzem, hogy a többiek pillantása ide-oda jár köztünk, az evés hangjai is abbamaradtak. Ó, Ryder nem szereti, ha nem tud valamit, ahogy azt sem, ha ő a poén céltáblája.

– Nekem nincs családom, és ezt ők is tudják – horkanok fel.

– Apád van – feleli Ryder zavartan.

– Évekkel ezelőtt megszakítottam vele a kapcsolatot. – Megrántom a vállamat. – Ezt mindenki tudja.

Ryder bólint, megtörli száját az asztalkendőbe, majd tökéletesen összehajtja és az asztalra helyezi.

– Láttam, hogy saját kérésedre a magad lábára álltál tizenhét évesen.

Felemelem a fejem, és azon tűnődöm, honnan tudta meg.

– Honnan…

Ekkor elmosolyodik, és az a mosoly olyan hideg és gonosz, hogy szó szerint megborzongok. Bassza meg!

– Megvannak a módszereink, drágám. Adj egy pillanatot, és kiderítem a legfontosabbakat. Adj egy órát, és mindent tudok az egész életedről… – Közelebb hajol, felém száll a lehelete, mentol- és szantálfaillata van. – Adj egy napot, és megsemmisítelek azzal, amit tudok!

Oldalra billentem a fejemet, és továbbra is farkasszemet nézek vele, nem vagyok hajlandó meghátrálni.

– Rendben, tudsz rólam egy csomó szart, ki nem? De ez nem jelenti azt, hogy ismersz.

– Nem? – vág vissza Ryder, és felvonja az egyik szemöldökét, ahogy hátradől. Meglepődés villan a szemében attól, hogy nem vagyok hajlandó meghunyászkodni, félni, rettegni, és úgy gondolom, először történik vele ilyen. – Akkor hadd világosítalak fel! Hároméves korod óta szinte minden csontod el volt törve. Valószínűleg apád műve, aki alkoholista. Anyád drogos volt, aki végül megölte magát, amikor tizennégy éves lettél. Úgy jársz-kelsz, mint aki ura a testének, tudsz harcolni. Valószínűleg valamilyen önvédelmi órákat vettél. Van fegyvered, ami azt jelenti, hogy vannak kellemetlen barátaid. Nem félsz egy motorosbárt működtetni, ami azt jelzi, hogy bátor vagy, és kissé ostoba. Nincs pasid, valószínűleg az apáddal kapcsolatos problémák miatt, mi több, úgy tűnik, csak szeretőid vannak. Egyikük sem tudja a teljes nevedet, mert te így szereted, azt akarod, hogy te légy a főnök. Na, milyen vagyok?

– Okés, egyet kivéve – válaszolom mogorván, és felállok. – Anyám nem öngyilkos lett. Apám ölte meg, amikor a vénájába szúrta azt a tűt, és benyomta a dugattyút.

Elfordulok, de Diesel odaáll elém.

– Hová-hová, Madárka?

– Még nem mondtam, hogy távozhatsz! – csattan fel mögöttem Ryder. – Ülj le!

A fogamat összeszorítva nagy levegőt veszek, a kezem ökölbe szorul, miközben megfordulok, hogy leüljek. Ryder bólint, folytatja az evést, nem törődik velem.

– Ma ebéd után végzek a megbeszéléseimmel. Este elvárom, hogy mindannyian itt legyetek. Holnap Garrett és én a nap nagy részét nem töltjük itthon – közli a többiekkel.

– Hová mentek, tesó? – tudakolja evés közben Kenzo.

– Északon van pár elintézendő ügyünk, bizonyos anyagi nézeteltéréseket kell elsimítanunk. – Ryder vág egy grimaszt. – De gyorsan megleszünk. Addig is mindent te felügyelsz, Kenzo. Járj nyitott szemmel, ügyelj, nehogy a Triád visszavágjon! Nem adják fel olyan könnyen.

Ülök és minden információt magamba szippantok, amit csak tudok. Ezek szabadon társalognak előttem. Miért?

Mert arra számítanak, hogy senkinek nem mondom el.

Ettől végigszáguld bennem a félelem, ami gyorsan haragnak adja át a helyét. Ki akarnak nyírni, mintha semmi lennék, csak egy üzlet vagyok számukra. Ez feldühít, a picsába a félelemmel! Dühös vagyok, szinte őrjöngök magamban.

Ezeknek a rohadékoknak meg kell fizetniük! A reggeli további részében némán, magamban füstölgök, és nem vagyok hajlandó enni. Úgyis elérem, hogy megfizessenek!

TIZENEGYEDIK FEJEZET

RYDER

A szemem sarkából figyelem Roxyt, azaz Roxxane-t, ahogy az a születési anyakönyvi kivonatában áll. Nem mintha bárki is így szólítaná. Egyetlen éjszaka alatt nagyon sok mindent megtudtam a mi kis vendégünkről.

Úgy tűnik, igazam van, az apja tényleg verte. Ezt szinte biztosra veszem abból, amit az előbb az anyjáról mondott. Tudtam, hogy Robert egy rohadék, de azt nem, hogy mennyire. Meglep, hogy Roxxane egyáltalán életben van, a sürgősségin kiállított orvosi dokumentumok láttán forrni kezdett a vérem a dühtől. Ez a lány már gyerekkorában is szenvedett. Mindez nagyon ismerősnek tűnik, és túlságosan is mélyen érintett, ahogy törött csontokról és belső sérülésekről olvastam. Mégsem próbálta egyetlen ember sem megállítani Robertet, senkit nem érdekelt még annyira sem az egész, hogy közbelépjen.

Roxxane egy újabb gyerek volt, aki elveszett a rendszerben.

Elfelejtve, szeretetlenül, ott hagyták a sötétben, hogy szenvedjen.

Ám mégis itt van, és még most is harcol. Arra számítok, hogy magába forduló és rémült, mint a legtöbb túlélő. Azt gondoltam, megremeg és összezuhan, de ez a lány láthatóan megkeményítette magát a világgal szemben. Hegek borítják a testét, amiket még inkább kiemelnek tetoválásai, és ezzel is felhívja magára a figyelmet. A története a bőrére van írva.

Olvastam, hogy a bíróság nagykorúsította és felmentette a szülői felügyelet alól, de azt még el kell intéznem, hogy az aktát teljesen feloldják a titkosítás alól, hogy kiderüljön, utána hová ment. Ahhoz, hogy valakit tökéletesen tönkretegyél, mindent tudnod kell róla, és én még nem tudok mindent, bár Roxy nyilván azt hiszi, hogy igen. Ettől folyamatosan feszült, és találgatásokra kényszerül. Pont úgy, ahogy szeretem.

Roxy ökölbe szorítja a kezét az asztalon, a száját összepréseli, a szeme dühödten villog. Egyenesen ül a székén, nem nyúl a tányéron az ételhez, bár hallom, hogy korog a gyomra. Lefogadom, hogy megszokta az éhséget. Kenzo ott zabál mellette, képtelen nem kapkodva enni. Ez akkor égett belé, amikor sosem tudtuk, hogy mikor eszünk legközelebb.

Egy pillanatra belém hasít a fájdalom, de elhessegetem az emlékeket, és újra egy jégfal mögé zárom őket, miközben belekortyolok a teámba. Roxxane-t figyelem, a pillantásom elismerőn siklik végig rajta. A smink és a harag mögött gyönyörű. Mi több, ezek csak kiemelik a szépségét. A haja színe olyan, mint a jég… a lelkem színe. A szeme a sötét karikák ellenére is vonzza a tekintetet, az ajka telt és piros, még rúzs nélkül is és a duzzanattal együtt.

Valóban gyönyörű, természetes szépség, ezt azonnal látni. Jártam modellekkel, hercegnőkkel, a világ legszebb nőivel, de Roxxane… Ő mindegyik fölött áll. Van benne valami olyan kecsesség és báj, amiért más lányok ölni tudnának. A formás idomaitól az embernek összefut a szájában a nyál, de sehol nincs rajta műtétnek nyoma. Keresztbe teszem a lábamat, eligazgatom a merevedésemet, és próbálok nem tudomást venni róla. Sosem fogok semmit tenni emiatt.

Lehet, hogy gyönyörű, és a harciassága, az, hogy nem hajlandó meghátrálni, iszonyatosan izgató, de túlságosan vad. Túl kiszámíthatatlan ahhoz, hogy az ágyamba vigyem. Én a szende nőket szeretem, akik akkor jönnek és mennek, amikor én mondom. Sosem zavarják meg az életemet, csak egy ősi ösztönt jelentenek, amit kiadok magamból.

Roxxane nem ilyen, ő végig küzdene velem. Emlékezetes lenne. Nincs időm  zavaró tényezőkre, márpedig ez a lány az egyik legnagyobb. Nekem egy várost kell irányítanom, meg kell védenem a fivéreimet, és nem hagyom, hogy egy nő ismét tönkretegyen minket.

Főleg egy olyan nő, aki ilyen csodálatos, tragikus múlttal rendelkezik, mint Roxxane.

Amikor elkapja a pillantásomat, résnyire összehúzza a szemét, láthatóan nem fél tőlem, annak ellenére, hogy a kezemben van az élete. Ettől majdnem elmosolyodom – de csak majdnem.

Már értem, hogy miért van oda érte úgy Diesel, és Kenzo miért kívánja. A gondolataimból a telefonom rezgése szakít ki, és amikor megnézem, látom, hogy az ébresztő az. Csaknem elkéstem.

Hallatlan!

Felállok, a többiekre pillantok, akik bólintanak, mert már ismerik a dörgést.

– Menjünk!

Ekkor Roxxane-ra pillantok.

– Viselkedj rendesen! – utasítom, mire újra felvillan a harag a szemében, engem pedig ismét elönt a vágy, hogy provokáljam. Egészen szórakoztató felbosszantani!

Elfordulok, magára hagyom Roxxane-t Kenzóval. Van egy birodalmam, amit irányítanom kell, és ideje emlékeztetnem erre néhány engedetlen vállalkozást, akik azt képzelik, hogy ellenkezhetnek velem. Hátrasimítom a hajamat, megigazítom az öltönyömet, és kilépek a lakásból, a fivéreimmel a sarkamban.

Roxxane nem más, mint egy zavaró tényező, amitől hamarosan megszabadulok.

Őszintén szólva, fogalmam sincs, mihez kezdünk vele. Figyelmeztetésként raboltuk el, hogy megleckéztessük az apját. Az egészben a bizonytalanság idegesít, képtelen vagyok annyira ellazulni, hogy aludni tudjak. Igen, vannak kiszámíthatatlan emberek, de ha kiismered őket, már képes vagy irányítani, tudod, hogyan lehet felbosszantani őket, hová kell rúgni vagy ütni – ököllel és információval –, és bármire ráveheted őket, amire csak akarod.

Roxxane nem ilyen, ezt már most látom. Nem úgy reagál, mint egy normális ember, ez a lány vad. Zabolátlan. Számomra kész rémálom. Nem mintha ezt valaha is felfedném előtte. Nem, meg fog hunyászkodni, vagy megöljük.

Mindkettő működik. Egyelőre figyelmen kívül hagyom, amennyire tudom. Most sokkal fontosabb dolgom is van, mint egy szemét kis csaj a város déli oldaláról, akinek a szemében harag, a szívében pedig fájdalom lángol.

TIZENKETTEDIK FEJEZET

ROXY

Garrett és Diesel elindul Ryderrel, úgy követik, akár a pincsikutya, csak Diesel dob oda nekem egy csókot. Pszichopata. Kenzo marad velem, érzem, hogy az arcomat bámulja.

– Körülnézhetsz a lakásban, ha gondolod.

– Mi az? Nem fogsz megint bezárni? – csattanok fel.

– Csak akkor nem, ha jól viselkedsz. – Kenzo közelebb hajol. – Úgyhogy viselkedj rendesen!

Megszólal a telefonja, és miközben fogadja a hívást, feláll az asztaltól és kimegy. Nekidől az erkélynek, ahogy beszél, én pedig figyelem, azon tűnődve, hogy ez csapda-e. Ki a faszt érdekel? És bár tudom, hogy semmi értelme, felugrok, és megpróbálom kinyitni a bejárati ajtót. Zárva van. Felsóhajtok, körbenézek a lakás többi részében, majd elindulok mindent felfedezni, ha már Kenzo ezt javasolta. Úgysincs semmi dolgom, és hátha találok valamit, ami jól jöhet.

Először felmegyek az emeletre, a meztelen talpam csattog az üvegpadlón. Odafent egy könyvtárra hasonlító hely fogad, a közepén szőrmeszőnyeg, a falak mentén hatalmas, padlótól a plafonig érő antik könyvespolcok. Egészen lenyűgöző látvány. Van egy folyosó jobbra és egy balra. A balra vezetőt választom. Az első ajtó zárva van, de számítógépek surrogását hallom mögötte. Talán megfigyelőszoba?

A mellette lévő ajtó szintén zárva, de ezen szkenner van, így meghátrálok, tudom, hogy senkit nem engednek be oda, bármi is legyen az oka. A következő ajtó nincs bezárva, így becsusszanok, és körülnézek.

Kétszer akkora, mint az én szobám, de ugyanolyan szép. Hatalmas, alacsony fémágy áll a jobb fal mellett. Itt is padlótól a plafonig érő ablakok sorakoznak velem szemben. Nincs tévé, és bútor is kevés. Íróasztal, rajta toll és mappa, de a fiókok zárva vannak – megpróbáltam kinyitni. A padlón rettentően puha szőnyeg, belesüpped a lábam, ahogy körbejárok.

Az ágynemű olyan sima és tökéletes, hogy ráugrok, muszáj egy kis rendetlenséget csinálnom. A selymes, szürke anyag összegyűrődik alattam, ahogy hempergek rajta, majd felállok, és lemosolygok a művemre.

A szobámhoz hasonlóan itt is két ajtó van. Az egyik egy fürdőszobába vezet, ahol az élet első jeleit látom: tisztálkodószereket és egy félig teli szennyeskosarat. A másik ajtó egy gardrób, balra öltönyökkel, hátul csillogó cipőkkel, alattuk két pár edzőcipővel. Nehéz elképzelni, hogy Ryder ilyesmit hordjon. Jobbra szürke melegítőnadrágok és pólók, pizsamanadrágok és bokszeralsók vannak. Végigsimítok a tökéletesen vasalt és felakasztott ruhákon, majd egy gonosz gondolat fészkeli be magát az agyamba.

Kisstílű dolog, de komolyan azt várták, hogy üljek és várjam őket, mint egy kutya? Feltámad bennem a vágy, hogy provokáljam őket, hogy kiderítsem, milyen messzire hajlandók elmenni. Visszamegyek a mosdóba, végigkutatom a szekrényeket, amíg megtalálom, amit keresek, majd vihogva visszaindulok a gardróbba. Felkapom az első öltönyt, végigmegyek rajta az ollóval, addig vagdosom és szaggatom, amíg teljesen tönkre nem megy.

Csak egyetlenegyet hagyok érintetlenül. Szemügyre veszem a több ezer dollár értékű, tökéletes, méretre szabott öltönyöket, amik most cafatokban hevernek. Büszke vagyok magamra, leteszem az ollót, és kimegyek a szobából. Nos, mit tudok tenni a többiekkel?

Visszamegyek a folyosóra, ellépkedek a könyvtár mellett a három másik ajtó felé. Bekukkantok az első kettő mögé. Az első nyilván Diesel szobája, mert feketére festették, mindenütt bőrmellények és bőrkabátok hevernek. Az ágya vetetlen, a szobája rendetlen. Az éjjeliszekrényen öngyújtók és cigaretták hevernek, és amikor megpillantok az ágyán néhány bugyit, összevonom a szemöldökömet, mivel gyanúsan ismerősek.

Megrázom a fejemet, de úgy hagyom a szobát, ahogy találtam. Ki tudja, mit őrizget odabent? A következő szoba rendezettebb, tisztább, láthatóan jobban belakták. Az éjjeliszekrényen egy pakli kártya hever, tehát nyilván Kenzóé. Nem szeretném, ha kukkoláson kapnának, így beosonok az utolsó szobába.

Ez biztosan Garretté.

A nagydarab srác ijesztő, komolyan ijesztő. Mintha szemrebbenés nélkül képes lenne darabokra tépni, mégis úgy tűnik, azt sem tudja, hogy létezem, és ez kíváncsivá tesz. Nem olyan, mint a többiek, de vajon miért?

Az egyik sarokban bokszzsák van, eléggé használt. Hatalmas méretű ágyat toltak a szoba másik sarkába, a lepedő sötét színű. Az egész hátsó falat feketére festették, a mennyezetről ipari lámpatestek lógnak. A másik fal natúr tégla. Az ággyal szemben tévé áll, alatta többemeletnyi DVD-lemez. Kiszúrok néhány régi stílusú horrorfilmet, úgy fest, Garrett horrorrajongó.

Nem sok minden van itt ruhákon és tisztálkodószereken kívül. Olyan, mintha alig laknának itt, ez a hely olyan… üres. Talán új? Vagy csak nem sok időt töltenek itt? Felsóhajtok, leülök az ágyára, és az éjjeliszekrényt bámulom. Kíváncsian kinyitom, beletúrok, és találok egy bársonydobozkát.

Amikor felnyitom, elkerekedik a szemem. Egy gyűrű, egy kibaszottul hatalmas gyűrű. Mi a…

– Nem lenne szabad itt lenned – szólal meg Kenzo vontatottan az ajtóból.

Felnézek, minden szabadkozás nélkül.

– Azt mondtad, nézzek körül. És azt teszem.

Becsukom a dobozt, és gondosan visszahelyezem a fiókba. Lehet, hogy Garrett nős?

– Tényleg ezt mondtam. – Kenzo elvigyorodik. – Legközelebb majd óvatosabb leszek azzal kapcsolatban, hogy mit mondok, de ami a lényeg, Rox, hogy itt nem szabad lenned.

– Miért? – tudakolom félrehajtott fejjel.

– Mert ha Garrett itt talál… nos, annak nem lesz jó vége. Talán nyugodtnak és összeszedettnek tűnik, de gyűlöli a nőket, szóval tartsd magad távol tőle, oké? – sóhajt fel.

– Gyűlöli a nőket? Miért? – faggatom tovább, mire Kenzo a fejét ingatja.

– Sok kérdést teszel fel ahhoz képest, hogy fogoly vagy – dünnyögi, de úgy, mintha ez nem lenne baj. Majd felcsillan a szeme. – Akarsz játszani?

– Ellened? Nem, kösz! – horkanok fel.

– Miért nem? Félsz? – gúnyolódik.

– Láttam a dobókockákat, amiket a zsebedben hordasz, azt, ahogy a tekinteted körbejár, láttam néhány tárgyat és kártyát a szobádban, ebből nem nehéz rájönni, hogy szeretsz játszani. Valószínűleg gyakran nyersz. – Megvonom a vállamat, és felállok.

– Így van. Mi lenne, ha azt mondanám, hogy az enyém minden kaszinó, a zsebemben van minden üzér a hátsó sikátorból és minden bukméker ebben a városban? – kérdezi, majd a karját kitárva elállja az ajtó felé vezető utat.

– Akkor megállapítanám, hogy szerencsejáték-függő vagy.

– Vagy talán csak szeretek nyerni – mormolja, és a szeme elsötétül, ahogy végignéz a testemen.

Nagyot nyelek, de nem hátrálok meg.

– Vagy csak a pénzt szereted, te kapzsi rohadék! – csattanok fel, a kezemet karba téve, hogy ne nézze a mellemet, de a pillantása a dekoltázsomra esik, és megnyalja az ajkát.

– Azt is – helyesel.

– Arrébb mész? – mordulok fel.

Figyelmesen méreget, láthatóan latolgatja, hogy mit válaszoljon.

– Miért nem félsz tőlünk jobban?

Hirtelen hevesebben kezd verni a szívem. Ha csak tudnák, hogy valójában félek tőlük! De hogy miért nem zokogok, miért nem vagyok katatón állapotban?

– Életem szinte minden napját félelemben töltöm, így végül elengedtem azt, hogy a félelem irányítson, és megszoktam, hogy a mindennapjaim része.

Kenzo pislog, láthatóan nem erre számított.

– Ezt megértem.

– Igazán? – kötözködöm félrehajtott fejjel. Basszus, egyáltalán miért társalgok ezzel a rohadékkal ahelyett, hogy bezúznám a koponyáját, és megpróbálnék megszökni?

Mert túl nyugodt, túlságosan nyugodt, mintha biztos lenne abban, hogy ha el is tudok slisszolni mellette, képtelen lennék kiszabadulni innen. Teljesen világossá vált előttem, hogy ebből az épületből nem lesz könnyű megszökni. Ami érhető, hiszen ez a Viperák főhadiszállása.

– Mi nem különbözünk egymástól annyira, Rox. Ezt ne feledd! – Kenzo leengedi a karját. – A szobád még mindig átalakítás alatt van, és mielőtt könyörögni kezdenél a munkásoknak, jelzem, hogy a mi embereink, és nem érdekled őket. Szerintem menjünk lazítani!

– Lazítani? – kiáltok utána, ahogy elindul.

– Lazítani. Végül is ez a szabadnapom. – Elneveti magát, miközben csak állok ott, ám nem szeretném, ha rajtakapnának, hogy Garrett szobájában vagyok, ha igaz az, amit Kenzo mondott.

Gyűlöli a nőket… miért?

Basszus, mit érdekel ez engem?

És miért követem Kenzót? Mert tulajdonképpen mi mást is tehetnék? Ezzel az erővel ki is élvezhetném ezt a luxuslakást, mielőtt megszököm.

Kínzásra számítottam, arra, hogy legalább az egyikük megpróbál mielőbb megdugni, de nem tették, és ez teljesen összezavar. Azt mondják, a foglyuk vagyok, azt csinálnak velem, amit akarnak. Kegyetlen tekintettel követnek, mégsem érnek hozzám… na jó, kivéve Dieselt, de ő teljesen elmebeteg.

Biztosan kimerült lehettem. Kenzo bekapcsolta a tévét, és elindított valami csajos filmet. Nem akartam szólni neki, hogy utálom a csajos filmeket, és a lehető legtávolabb helyezkedtem el a kanapén. Az indokom? Szükségem volt a pihenésre, hogy erős legyek, de ez hazugságnak tűnt, még önmagam előtt is.

Amikor felébredek, még mindig ugyanabban a testhelyzetben vagyok, de takarót borítottak rám, és a nap már lejjebb helyezkedik el az égen. Kenzo itt ül mellettem, közelebb, mint korábban. Egyik lábát a másikra tette, a lábfeje az ellentétes térdén nyugszik, az ölében nyitott tablet, olyan, mintha klubok biztonsági kameráinak az osztott képernyőit nézné.

– Azt hittem, ma szabadnapod van – motyogom álmos, kásás hangon.

Kenzo pislog, és rám pillant.

– Drágám, egy Viperának sosincs szabadnapja, ahhoz túl sok embert kell megölnünk, és túl sok pénzt kell keresnünk.

Ásítva felülök és kinyújtózom, kiroppantom a hátamat. Amikor Kenzóra pillantok, látom, hogy sóvárgó tekintettel bámul. Olyan a szeme, mintha tűzgolyókat görgetne végig rajtam, mire elhúzódom tőle, kíváncsian, hogy ez lesz-e az a pillanat, amikor rám támad, de csak visszafordul a tablet felé.