Isabel Wilkerson
Szolgaságra születtünk

Szüleim emlékének,

akik túlélték a kasztrendszert,

és Brettnek,

aki szembeszállt vele.

Még ha beszélnék, sem hinnének nekem.

És pont azért nem hinnének, mert tudnák,

hogy igazat szóltam.

James Baldwin

Ha az emberek többsége felismerné,

mi az oka ennek a borzalomnak,

egyhamar kigyógyulhatnánk belőle.

Albert Einstein

Valaki a tömegből

Van egy híres fekete-fehér fénykép a Harmadik Birodalom idejéből. Hamburgban készült 1936-ban. Vagy százvalahány hajógyári munkás fordítja arcát egyazon mozdulattal a napsugarak felé, s szintén egy emberként jobbjuk merev kinyújtásával Hitlert éltetik. Csak egyvalaki nem, a jobb felső sarokban. Arckifejezése szelíd, de elszánt. Mai kiadványok gyakorta piros körrel keretezik be, vagy nyíllal mutatnak rá a könnyebbség kedvéért. Körülötte mindenkit megigézett a nácik bűvölete. Ő azonban karját összefonja a mellkasán, miközben az őt körbefogók megfeszülő tenyere csak centikre van tőle. Egyedül ő nem hajlandó szalutálni, együtt úszni az árral.

Mi, visszatekintő utódok tudjuk, hogy csupán ő állta ki a történelem próbáját. A tömegben mindenki tragikus, végzetes, visszavonhatatlan tévedés áldozata. Csak ő látott tisztán az adott pillanatban.

Úgy tudjuk, August Landmassernek hívták. A kérdéses időpontban ő sem tudhatta, miféle halálos útra vezet a körötte eluralkodó hisztéria, ahhoz azonban eleget látott, hogy ne legyen hajlandó részt venni benne.

Évekkel korábban ő is belépett a náci pártba. Mostanra első kézből tudta, hogy a nácik hazugságokkal etetik a németeket Jézusról és a korszak számkivetettjeiről. Hiszen uralmuknak már ebben a korai időszakában is rettegés, szívfájdalom és széthúzás járt a nyomában. Tudta, hogy a zsidó minden, csak nem Untermensch; német állampolgár és ember, mint a jelenlévők mindannyian. Ő maga árja volt, de zsidó nőt szeretett, és a nemrég hatályba lépő nürnbergi törvények megtiltották a hasonló kapcsolatokat. A házasságot, de még a szexuális viszonyt is „fajgyalázásnak” bélyegezték. Saját tapasztalata és érzései a bűnbakká tett kaszt egy képviselője iránt lehetővé tették, hogy August átlásson azokon a hazugságokon és előítéleteken, amelyeket oly könnyen bevettek a hiszékenyek – sajnos, a domináns kasztba tartozók többsége. Habár ő maga is árja volt, elfogulatlansága az alatta állóknak tituláltak ember voltával szemben felnyitotta a szemét. Megértette vele, hogy felelősséggel tartozik értük, és közös sorson osztoznak. Világosan látta, ami előtt honfitársai szemet hunytak.

Egy totalitárius rendszerben, amilyen a Harmadik Birodalom is volt, bátorságra volt szükség ahhoz, hogy valaki szembeszegüljön a közhangulattal. Valamennyien szeretnénk azt hinni, hogy bennünk is lett volna ennyi kurázsi. Szemernyi kétségünk nincs afelől, hogy a Harmadik Birodalom polgáraként mi is átláttunk volna a szitán, ellenálltunk volna az autokrata rezsim brutalitásának és a tömeghisztériának.

Abban a hiszemben vagyunk, hogy lett volna erőnk a göröngyösebb utat választani, és védelmére kelni a méltatlanul kiközösítetteknek. Ám hacsak embertársaink nem hajlandók leküzdeni félelmeiket, elviselni a gúnykacajt vagy akár a meghurcoltatást is; el a hozzátartozók, szomszédok, munkatársak és barátok megvetését, mondhatni, egész környezetük rosszallását; el, hogy kizárják vagy akár elűzzék őket, statisztikailag és emberileg egyaránt lehetetlen, hogy mindőnkben legyen annyi gerincesség, mint a fényképen látott férfiban. Vajon hogyan viselkedne ő is egy másik korban? Teszem azt, a mostaniban?

I. rész
A permafroszt
mérgei és a globális
felmelegedés

Első fejezet

A kórokozók utóélete

2016 elátkozott nyarán szokatlan hőhullám söpört végig a szibériai tundrán, annak a területnek a peremén, amelyet eleink a világ végének neveztek. A sarkkörön túl, távol az amerikai politika tektonikus lemezeinek ütközéseitől, megnőtt a hőmérséklet a földkéreg alatt, és forróság zúdult le a felső légrétegekből is, úgyhogy az oroszországi Jamal-félszigeten 35 °C fölé kúszott a hőmérő higanyszála. Bozóttüzek pusztították a térséget, és metán kavargott a sarkvidéken a nemrég még fagyott talaj alatt.

Az őshonos törzsek gyermekeit hamarosan titokzatos kór kínozta, amit sokan életükben nem láttak, így fel sem ismertek. Egy tizenkét éves fiú belázasodott, majd heves gyomorgörcsök közepette kiadta a lelkét. Az orosz hatóságok szükségállapotot hirdettek, és megkezdték a megbetegedett nomád nyenyecek százainak repülőgéppel való átszállítását a legközelebbi kórházba, Szalehardba.

A tudósok idővel azonosították a kórokozót. A szokatlan hőség mélyebben hatolt a szibériai permafrosztba, kiszabadítva a fagyott talajrétegből az 1941, azaz az utolsó, az egész világot megmozgató háború óta betokozódott lépfene-baktériumokat. Spóráik évtizedeken át vártak sorukra az elhullott rénszarvastetemekben, s most, hogy emezek is kiolvadva a felszínre kerültek a nyáron, ugyanúgy fertőztek, mint hajdanán. A rénszarvascsordák lelegelték a fűbe keveredett spórákat, amelyek továbbterjedtek hajtóikra. A lépfene kórokozója újraéledt, akárcsak a gyűlöleté és a törzsi elkülönülésé a jelen században, noha soha ki sem halt. Csupán e szélsőséges körülmények fellépésére várt, hogy újult erővel támadjon.

Planétánk túloldalán a világ legrégibb és leghatalmasabb demokráciáját alaposan meggyötörte egy választás, amely megbénította a nyugati világot, és mélységes lelki törést idézett elő Amerika történetében, amelynek hatásait valószínűleg nemzedékek hosszú sora fogja tanulmányozni és boncolgatni. Azon a nyáron, egészen az ősszel bezáróan, az Egyesült Államok muszlim tilalmak, gyanús nőszemélyek, határok mentén felépítendő falak és galád nemzetek emlegetésétől volt hangos. „Ez nem Amerika!”, „Nem ismerek a hazámra!”, „Ezek nem mi vagyunk!” Bizonyos körökben gyakorta hangzottak el ehhez hasonló hitetlenkedő kiáltások. Csak hát tényleg ilyenek voltunk, és ez volt a hazánk, akár hajlandók voltunk elismerni, akár nem.

A sarkvidékeken és Amerikában – az utóbbiban véletlenszerű találkozások nyomán – szintén felforrósodott a levegő. Késő nyáron, a kőkemény demokrata New Yorkban egy brooklyni fehér férfi, egy művész, segített egy középkorú nőnek elvinni a csomagjait egy délnek, a Coney Island felé tartó metróállomáshoz.

Ekkorra már minden az elnökválasztásról szólt. Páratlan kampány volt ez a maga nemében. Először fordult elő, hogy nő az amerikai elnökjelölt. Országosan jól ismert név: józan reálpolitikus, egyesek szerint túlképzett, mások, ellenzői ítéletében középszerű, túl visszafogott, ha nem éppen elkedvetlenítő jelenség. Kihívója heves vérmérsékletű milliárdos, valóságshow-k sztárja, aki nem takarékoskodott a sértésekkel, amennyiben valaki más volt, mint ő, és soha nem töltött be közhivatalt. A politikai elemzők nem nagy jövőt jósoltak neki: sem, hogy megnyerje az elnökjelölti posztot a saját pártjában, és még kevésbé a választás egészét.

Még a kampány lezárulta előtt ország-világ szeme láttára opponense háta mögé nyomakodott. Férfiúi sikerei felemlegetésével igyekezett zavarba hozni Hillaryt. Azzal dicsekedett, hogy nők nemiszervét markolássza, kigúnyolta a fogyatékkal élőket, a sajtó és mindazok ellen hergelt, akik ellent mertek mondani neki. Követői kórusban kántálták a gyűléseiken: „Csukják le! Csukják le!” Mármint Hillaryt. A milliárdos megnyilvánulásai olyan durvák voltak, hogy a róla szóló híreket a szülőknek ajánlott korhatár megjelölésével közölték. Ím, itt volt egy elnökjelölt, aki oly egyértelműen alkalmatlan volt erre a szerepre, hogy indulása a 2016-os választáson „inkább tűnt rossz tréfának, mint hogy komolyan vehessük mint a Fehér Ház új lakóját” – írta róla a The Guardian.

Első látásra ez a választási kampány mentes volt a faji mellékzöngétől. Mindkét jelölt fehér volt, az ország történelmileg domináns népcsoportjának képviselője. Mindazonáltal a női pályázó személyesítette meg a liberálisabb irányt, s szólt az emberiesség és – általánosságban fogalmazva – a peremre szorultak tarkabarka gyülekezetének nevében. Kihívója a Republikánus Párt színeiben indult, amely az elmúlt néhány évtizedben jobbára a régi rendet a fehérek érdekében kiszolgáló csoportosulásnak számított.

A két jelölt szöges ellentéte volt egymásnak, s szekértáboruk gyűlölettel eltelve fenekedett a másikra. A szélsőséges idők arra kényszerítették az amerikaiakat, hogy foglaljanak állást, vagy legalábbis mismásolják el a kérdést. Ezért azon a különben eseménytelen, szürke hétköznapon az idős hölgy, akit a brooklyni művész elkísért a metrómegállóig, kéretlenül is nekiszegezte a kérdést, kire szavaz. A haladó szellemű művész azt felelte, a demokrata jelöltre adja a voksát, mert az a tapasztaltabb. Az idős hölgy a csomagjaival bizonyára gyanította, hogy ez lesz a válasz, amit helytelenítően fogadott. Amerikaiak millióival együtt ő is úgy érezte, hogy szívéből szólt a durva beszédű milliárdos a maga bevándorlásellenes kirohanásaival. Alig néhány hete például kijelentette, hogy amennyiben lelőne valakit az Ötödik sugárúton, követőinek ez meg se kottyanna, változatlanul ajnároznák. A súlyos csomagjait cipelő öregasszony is közéjük tartozott. New York legkékebb negyedében is meghallotta a hívást, és megértette üzenetét. Kötelességének érezte, hogy felvilágosítsa a művészt, tévúton jár, és hogy miért fontos, hogy helyesen szavazzon.

– Tudom, hogy néha eljár a szája – mondta most, és közelebb húzódott a megtérítésre váró idegenhez. – De helyre fogja állítani a szuverenitásunkat.

A brooklyni férfiú ekkor, még mielőtt összevitatkoztak volna, rádöbbent, hogy minden elgondolkodtató precedens ellenére nagy az esélye, hogy egy minden tapasztalatot nélkülöző valóságshow-sztár az Egyesült Államok elnöke lehet. Több volt ez a kampány egyszerű politikai küzdelemnél, a mérkőző felek létükben érezték magukat veszélyeztetettnek egy olyan országban, ahol a demográfiai viszonyok tömegesen átalakulóban voltak. A brooklyni művész és a Coney Island felé igyekvő idős hölgy, akik Európára vezették vissza származásukat, a domináns fajt és a történelem során végigregnáló kasztot képviselték abban a kimondatlan hierarchiában, amely már a köztársaság létrejötte előtt létezett. Ugyanakkor a lefestett jelenethez vezető években egyre többször került terítékre a rádiós, kábeltelevíziós beszélgetős műsorokban, hogy a fehér populáció visszaszorulóban van. 2008 nyarán az Egyesült Államok Népszámlálási Hivatala bejelentette, hogy 2042-re valószínűleg megszűnik a fehérek túlsúlya a népességben. Egy olyan országról jövendölték ezt, amely elképzelni sem tudta enélkül az életét. Azon az őszön az eget-földet megrengető pénzügyi válság mintha a régóta uralkodó kaszt leáldozását hozta volna el. Történt ugyanis, hogy egy, a legalsó kasztból származó afroamerikait választottak az Egyesült Államok elnökévé. Felemelkedése egyeseket elsietett jóslatokra ösztönzött egy rasszizmus nélküli világról, míg külön mozgalom létesült annak bizonygatására, hogy Obama jogtalanul ül a székében, lévén, hogy nem amerikai születésű. A hadjáratot az a milliárdos kezdeményezte, aki 2016-ban maga is indult az elnökválasztáson.

A felszín alatt halk moraj jelezte, mennyire felborzolta az idegeket a domináns kaszt eme kakaskodó képviselője, amikor hangot adott növekvő bizonytalanságaiknak és szorongásuknak. Sokakat felbátorított ezzel. Egy rendőrkapitány New Jersey déli részéről felvetette, hogy le kellene tarolni az afroamerikaiakat. A demokrata jelölt, jelentette ki, ugyanis „be fogja adni a derekát a kisebbségeknek”. Szeptemberben alaposan eltángált egy megbilincselt fekete kamaszfiút, akit azért tartóztattak le, mert engedély nélkül mert fürödni egy úszómedencében. A kapitány megragadta a kölyök fejét, és úgy verte egy fém ajtógombhoz, mint a kosárlabdát. A választások közeledtével azzal etette a beosztottjait, hogy a valóságshow sztárja a „fehér emberek utolsó reménysége”.

A világ más tájainak politikai megfigyelői felismerték a választás jelentőségét. Berlinben és Johannesburgban, Delhiben és Moszkvában, Pekingben és Tokióban késő éjszakáig fennmaradtak, vagy akár hajnalok hajnaláig virrasztottak, hogy értesüljenek a voksok alakulásáról 2016 novemberének első keddjén. Nem mindenki érti az országhatáron kívül, hogy nem ezek a szavazatok döntenek a végeredményről, hanem az elektori kollégium voksai. Minden állam meghatározott számú elektori szavazattal rendelkezik. A közvetlen voksok aránya dönti el, melyik jelöltre adhatják le egy adott állam elektorai a szavazataikat. Ez a rendszer még a rabszolgaság létrejöttének idejéből maradt fenn.

Eddig mindössze ötször fordult elő, hogy az elektori szavazatok felülírták a közvetlen eredményeket, ebből kettő a 21. században, és a kettőből az egyik a 2016-os választás volt a maga teljes zűrzavarával.

Ez volt az a választás, amely elindította az Egyesült Államokat az izolacianizmus és törzsiség útján. Egy egész nemzet bújt falak mögé, és istenítette a vagyont, a mindenáron való szerzést mások, akár az egész bolygó rovására. Miután összeszámolták a szavazatokat, és a milliárdost kiáltották ki győztesnek, az eredmény általános megdöbbenést keltett azok soraiban, akik nem voltak járatosak Amerika faji és politikai történetében. Az új elnök, a georgiai golfpályák lovagja, ízig-vérig a Konföderáció gyermeke volt. A déli államok ama szövetségéé, amely nem habozott hadba szállni Észak ellen, csak hogy rabszolgasorba kényszerítsen emberi lényeket. Győzelme egyúttal azé a társadalmi berendezkedésé is volt, amelybe beleszületett.

– Emlékszem, volt idő, amikor mindenki tudta, hol a helye. Térjünk vissza ehhez a jó szokásunkhoz – fordult a körülötte állókhoz.

E visszatérés az ősök zárt világához a rasszista bűntettekről és tömeges erőszakról értesítő szalagcímekben adott hírt magáról. Röviddel a beiktatás napját követően egy fehér kansasi férfi agyonlőtt egy indiai mérnököt. A tettét megelőző szóváltás során azt ordította a bevándorlónak és munkatársának, hogy „takarodjanak ki a hazájából”. Egy hónapra rá egy jól fésült háborús veterán buszra szállt Baltimore-ban, és New Yorkba utazott feketéket öldösni. A Times Square-en egy hatvanhat éves fekete férfi nyomába szegődött, akit leszúrt a kardjával. Először fordult elő, hogy egy fehér rasszistát terrorizmusért ítéltek el New York államban. Az Oregon állambeli Portland egy zsúfolt helyiérdekű vonatán egy fehér férfi rasszista, muszlimellenes szidalmakkal bombázott két fruskát; egyikük hidzsábot, muzulmán fejkendőt viselt.

– Kopjatok le! – kiabálta. – Amerikaiakra van itt szükségünk, nem rátok!

Amikor három férfiutas a lányok védelmére kelt, kést rántott ellenük.

– Hazafi vagyok! – közölte a rendőrökkel a börtön felé menet. – Remélem, mind meghalnak, akiket megszurkáltam.

Tragikus módon ketten valóban belehaltak sérüléseikbe. 2017 nyarán aztán egy fehér rasszista a gyűlölet ellen tüntető tömegbe hajtott a Virginia állambeli Charlottesville-ben. Megölt egy fiatal fehér nőt, Heather Heyest. A tüntető neonácik Lee tábornok városban álló szobrának és általában a Konföderáció emlékműveinek tervbe vett elmozdítása ellen gyűltek össze, míg Heatherék ezért szálltak síkra.

2017-ben oltotta ki a legtöbb életet tömeges lövöldözés a jelenkori amerikai történelemben. A legnagyobb vérfürdőre Los Angelesben került sor; egyik a másikat követte iskolákban, parkolókban, a város utcáin és hipermarketekben.

2018 őszén 11 hívőt terített le puskagolyó egy pittsburghi zsinagógában. Ez volt a legvéresebb antiszemita terrorcselekmény Amerikában. Louisville határában, Kentucky államban hasonló akcióra került sor egy feketék látogatta templom ellen. A támadó megpróbálta felfeszíteni a bezárt ajtókat, hogy lelője a bibliaórára összegyűlt híveket. Mivel nem boldogult az ajtóval, veszett dühében elrohant a legközelebbi szupermarketbe, és lelőtte az útjába kerülő feketéket: egy nőt, aki a parkolóból az üzlet felé tartott, és egy férfit, aki épp posztert vásárolt az unokájával. Egy felfegyverzett vásárló történetesen meglátta őt a parkolóban.

– Ne lőjön, és nem lövök én sem! Hiszen mindketten fehér emberek vagyunk – szólt oda a támadó az újságok beszámolói szerint.

A következő hónapokban, miközben az új elnök kibújt a régebben megkötött szerződésekből, és diktátorokkal barátkozott, nem egy megfigyelő a demokrácia végét és a köztársaság leáldozását jósolta. Trump kiléptette a világ legrégebbi demokráciáját a 2016-os párizsi klímaegyezményből, amelynek feladata e már-már vesztésre álló versenyfutásban a Földet sújtó klímaváltozás kivédése. Nem telt bele sok idő, és élvonalbeli pszichiáterek egy csoportja, akik csak akkor nyilatkozhatnak betegeikről, amikor veszélyt hordoznak önmaguk és mások számára, figyelmeztette a nyilvánosságot, hogy a szabad világ újonnan beiktatott vezetője a közjót súlyosan veszélyeztető narcisztikus egyéniség. A Trump-adminisztráció második évére az országban menedéket kereső kreol bőrű gyerekeket dugtak rács mögé a déli határon, elválasztva őket szüleiktől. A levegő, a vizek és a veszélyeztetett fajok több évtizedre visszatekintő védelme mindenestül abbamaradt. Több volt kampánytanácsadót börtönbüntetésre ítéltek korrupció vádjával, és az elnököt is meggyanúsították azzal, hogy idegen hatalmak ügynöke.

Az ellenzék elvesztette a beleszólás jogát mindhárom kormányzati ágazat felett, és nem tudta, mitévő legyen. 2018-ban ugyan a demokratáké lett a képviselőház, ez azonban csak a kormányzat egyhatodát, azaz a törvényhozás felét adta a párt kezébe. Eleinte a vádemeléstől is félt, noha ez még hatáskörébe tartozott. Sokan megtorlástól tartottak, és attól, hogy felizgatják a milliárdos híveit. Noha ezek az elektoroknak csak kisebbik részét alkották, mégis főként a domináns kaszt képviselői közül kerültek ki. E hívek korlátoltsága és az ellenzék tétovázása látványosan meggyöngítette a fékek és ellensúlyok rendszerét, minden demokrácia fundamentumát. Nemhiába jelentette ki a Demokrata Párt dél-karolinai szervezetének elnöke, hogy az Egyesült Államok jelenleg „nem teljesen funkcióképes demokrácia”.

A harmadik év elején az alsóházban vádat emeltek Trump ellen, a szenátus azonban felmentette. Mindkét végzés pártérdekeket szolgált, és a politikai élet elkeserítő kettéhasadtságára világított rá. Mindössze a harmadik elnök ellen intézett per volt ez az Egyesült Államok történetében. Mostanra több mint háromszáz nap telt el Fehér Ház-i sajtótájékoztató nélkül. E washingtoni rituálé eddig az elnök elszámoltathatóságáról kezeskedett. Csöndben múlt ki, alig lehetett észrevenni a demokrácia ezen újabb megsértését.

Ezután olyan járvány köszöntött planétánkra, amilyenben bő egy évszázada nem volt részünk. Az elnök csak legyintett rá: kínai vírus, ahogy jött, úgy el is fog tűnni, gondolta. Átverésnek minősítette a fertőzések nyomán támadt egyre zajosabb felzúdulást, és ledorongolta azokat, akik nem értettek egyet vele, vagy figyelmeztetni próbálták. Hetek múltán a megbetegedések száma világrekordot döntött. A kormányzók tesztkészletekért és lélegeztetőgépekért könyörögtek, az ápolónők szemeteszsákokat húztak magukra védőruha helyett. Honfitársaim egyre kevésbé lepődtek meg bármin is, a felfoghatatlan és kifürkészhetetlen mindennapjaink részévé lett.

Mi történt Amerikával? Mi volt az oka, hogy szavazók tízmilliói minden korábbi szokást felrúgva egy üresfejű celeb kezére adták a hazát? Olyan valakiére, aki sem puskaport nem szagolt, sem közhivatalt nem töltött be, nem úgy, mint az előtte járók, és aki a szélsőségesek ízléséhez igazította retorikáját. Netán a gazdasági pangás tette túl nyughatatlanná a bányászokat és az autószerelőket? Vagy a Rozsdaövezet népe kezdte ki a part menti elitet? Az elektorátus rendszere érett meg a változásra, amit az elektorok egy kisebbik hányada lelkesen igenelt? A választási versenyben részt vevő ellenfél, egy nő, aki nemének első képviselője volt egy ilyen küzdelemben, „zavarta össze szentségtelenül” az egész kampányt, amint két veterán politikai újságíró állította? Nem mozdult meg a feketéket képviselő urbánus szavazóbázis, a fehér evangéliumi keresztények viszont leszavaztak? Hogyan lehetséges, hogy ennyien voksoltak saját érdekeik ellen, jobbára kétkezi munkások, akiknek pedig szükségük volt társadalombiztosításra és gyermekeik iskoláztatására, ivóvizük tisztaságára és bérezésük védelmére, amint oly sok haladó szellemű megfigyelőtől lehetett hallani a politikatörténet eme jelentős fordulópontjának kuszaságában? Valamennyi felvetés népszerű lett utólag, s némelyikük be is igazolódott.

Máról holnapra lezajlott a dologgal járó földindulás. Régóta úgy tartjuk, hogy a földrengéseket tektonikus lemezek egymásnak feszülése-csapódása okozza, s ilyenképpen ez a belső lökdösődés egykönnyen felismerhető. A klasszikus földrengéseknél rázkódik és repedezik alattunk a föld, s lepusztult táj marad – cunaminál vízzel is elárasztva – az egész nyomán.

A tudósok azonban nemrégiben felfedezték, hogy a könnyen előre jelezhető és azonnali pusztulást hozó fajtája mellett a földrengésnek létezik egy lassúbb, elhúzódóbb változata is, amikor az akár 30 km mélységben zajló elmozdulásokról nem szerzünk tudomást. Hatásuk nem csekélyebb a szembeszökő válfajnál, egy ideig tartó néma munkálkodás után ezek is a felszínre törnek, és ekkor már jókora felfordulással járnak. A geofizikusok szeizmográfjai csak az utóbbi időben érték el az érzékenységnek azt a fokát, hogy a földkéreg mélyebb mocorgását is kimutassák. Nevük is van már: néma földmozgás. Hogy egy hasonlattal éljek: csak az ember szétszakítottságának ebben az új világában kényszerítettek arra bennünket a körülmények, hogy éberen lessük szívünk alig észrevehető moccanásait, s utánuk kutakodva rendre felismerjük rosszkedvünk okait.

A kérdéses amerikai elnökválasztás végzetes idejére a lakott térségek legészakibb peremvidékén a nyenyecek igyekeztek kilábalni a hónapokkal korábbi hőhullám ártalmaiból. Több tucat nomád őslakost költöztettek el, némelyiket karanténba zárták, s sátraikat fertőtlenítették. A hatóságok tömegesen beoltották a megmaradt rénszarvasokat és tulajdonosaikat. Évtizedekig megvoltak enélkül, mivel nem tört ki újabb járvány, s ők azt hitték, végleg maguk mögött hagyták.

„Szemmel láthatóan tévedtek” – nyilatkozta egy orosz biológus egy orosz híroldalnak. A katonaságnak ki kellett gondolnia, hogyan szabaduljon meg a kétezer rénszarvastetemtől, hogy elejét vegye a spórák újbóli elterjedésének. Eltemetésük nem szavatolta ezt. El kellett égetni őket akár 500 °C-on, majd leönteni fertőtlenítővel a hamvakat és a környéket a lépfene-kórokozók elpusztítására.

2016 üzenete az új évezred második évtizedének vége felé azonban zavarba ejtette az emberiséget: az óceánok felmelegedése és a kellemetlen „szívzűr” rég eltemetett fenyegetéseket élesztett újjá. Eszerint bizonyos kórokozókat soha nem lehet teljesen elölni, mindössze legjobb esetben is korlátok közé szorítani, újabb és újabb oltóanyagokkal eredve a folyamatos mutációk nyomába.

Csak reménykedhetünk, az emberiség tanult a leckéből, hogy egy ősi és szívós vírus legyőzéséhez mindenekelőtt arra van szükség, hogy soha ne feledkezzünk meg veszélyességéről; körültekintően kerüljük a fertőzésre okot adó alkalmakat; végül legyünk tudatában, hogy bármikor felébredhet tetszhalálából. Úgy tűnik tehát, hogy a ragályok, legalábbis mostanáig, nem küszöbölhetők ki, mindössze kezelhetők és éberséggel, bölcs előrelátással kivédhetők. Ne vegyük hát soha félvállról, ne becsüljük le életképességüket. Egyelőre ez ellenük a leghatékonyabb ellenszerünk.

Kórelőzmények

Ha orvoshoz megyünk, nem lát neki a kezelésünknek, csak miután felvette az anamnézisünket. És nemcsak a mienkét, de szüleinkét és nagyszüleinkét is. Megérkezésünkkor talán több lapból is álló nyomtatványt adnak a kezünkbe, amelyet ki kell töltenünk, hogy szóba álljanak velünk. Az orvos nem kockáztatja meg a diagnózist, csak miután megismerte felmenőink és a magunk egészségügyi előtörténetét. Miközben válaszolunk a lapokon sorakozó kérdésekre, leírjuk múltbeli és jelenlegi panaszainkat; azt, hogy minek volt kitéve a szervezetünk, és mit élt túl, ne tagadjunk le semmit. Jelentsük ki őszintén, mi hozott minket a rendelőbe. Ritkán múlnak el az olyan panaszok, amelyeket semmibe veszünk.

Átfogóbb képet nyerünk bajainkról, ha figyelembe vesszük, hogy a családban is tapasztalt alkoholizmus vagy depresszió népbetegség, vagy hogy az öngyilkosság gyakrabban fordult elő hozzátartozóink körében, mint az országos átlag. Az orvosi genetika markerje a maga részéről elárulja, hogy szervezetünkben lezajlott az emlőrákhoz vezető BRCA-mutáció. Mégse roskadjunk magunkba egy-egy ilyen felfedezéstől, ne emésszen minket se bűntudat, se szégyenkezés. Vegyük elő a jobbik eszünket, és ne ódzkodjunk a bajunkkal foglalkozni. Éppenséggel az ellenkezőjét ajánlom. Tájékozódjunk. Beszéljünk olyanokkal, akik átestek a diagnosztizált betegségen, vagy az ezt kutató szakemberekkel. Tanuljuk ki, miféle kilátások, szövődmények és akadályok járnak vele, hogyan lehet kezelni. Akár imádkozzunk vagy meditáljunk is. Tegyük meg ezután a szükséges óvintézkedéseket, hogy úgy mi, mint az eljövendő nemzedékek végleg elfeledkezhessünk az egészről.

Második fejezet

Egy öreg ház és az infravörös lámpa

A minőségellenőr egy alaktalan vetemedésre irányította infravörös lámpáját a mennyezeten, hogy a sugárnyaláb a lécezet rétegein áthatolva kiderítse, ami a szemnek láthatatlan. Vénséges vén ház ez, nemzedékekkel korábban épült, és amikor parányi foltot fedeztem fel a vendégszoba sarkában a tapétán, hajlott kora rovására írtam. Idővel a plafonnak ez a foltja tovább nőtt és szélesedett, akár egy hullám, a lecserélt új tetőzet ellenére. Éveken át növekedett észrevétlenül. Egy öreg ház külön vallás. Megözvegyült nagynéni, akiből úgy kell kiédesgetni a történetét. Megfejtendő titok, kirakójáték, amelynek kockáit helyesen kell egymáshoz illesztenünk, hogy rájöjjünk a megoldásra. Mit keres az a deszkaborítás a déli párkányzaton? Mi rejlik a téglafal elszíneződött foltja mögött? Egy öreg házat nem lehet befejezni. Jobb, ha meg se próbáljuk.

Amerika is ilyen roskatag ház. Soha nem jelenthetjük ki, hogy minden szükséges munkálatot elvégeztünk rajta. A szél, az áradások, az aszály és az emberi beavatkozás rontják tovább az alapozás eredeti hibáit. Aki ilyen öreg házban él, feltehetően nem szívesen megy le a pincébe egy-egy ádáz vihar után, hogy lássa, mit művelt megint a zuhé. Megbánjuk azonban, ha ezt elmulasztjuk. Egy öreg ház tulajdonosa jól tudja, hogy amiről nem vesz tudomást, az nem szűnik meg létezni. Bármi ólálkodik is a háttérben, csak rosszabb lesz, akkor is, ha nem törődünk vele. A struccpolitika nem óv meg gondatlanságunk következményeitől. Hiába hunyjuk be a szemünket, továbbra is ránk vicsorog, amíg össze nem szedjük magunkat, hogy leszámoljunk vele.

Mi, egy fejlett világ lakói olyanok vagyunk, mint az emlegetett háztulajdonos. A körötte elterülő telekkel együtt mi is megörököltük ezt az ingatlant. Kívülről még tetszetős is, de az agyagos, köves talaj egyre inkább megfogyatkozott az egymást követő nemzedékek idején. Felületi repedéseivel ugyan foglalkoztak elődeink, a mélyebb hasítékokról azonban évtizedekig vagy akár évszázadokig nem vettek tudomást. „Mi közöm hozzá, hogyan kezdődött ez az egész? Nem én tehetek a múlt bűneiről. Elődeim sosem támadtak bennszülöttekre, rabszolgát sem tartottak” – mondhatnák erre sokan, és joggal. Természetesen egyikünk sem volt itt, amikor ez az öreg ház felépült. Már talán közvetlen felmenőink sem tehetnek semmiről. Csakhogy itt vagyunk mi, a jelenlegi tulajdonosok, és kezdenünk kell valamit a megterhelés okozta repedésekkel, a rossz falakkal, az alapozás hibáival. Ezt örököltük mindazzal együtt, ami jó vagy rossz benne. Nem mi tettünk ide egyenetlen oszlopokat és födémgerendákat, ennek ellenére nekünk kell megbirkóznunk a helyzettel.

Ráadásul minden további romlásért mi vagyunk a felelősek.

A hasadások és az átlósan futó repedések nem javulnak meg maguktól. A kórokozó csírák sem tűnnek el. Átszivárognak közénk, mutáció teszi sérthetetlenné, amint a közelmúlt példája is mutatja. Egy ilyen öreg ház lakóinak szembe kell nézniük a vén eresztékekben megbúvó bosszúságokkal vagy akár komolyabb veszedelmekkel. Vödröt állítanak az átázott plafon alá, átkenik a nyikorgó padlót, nem lépnek a korhatag lépcsőfokra. Ami kényelmetlen, elfogadhatóvá lesz, és az elfogadhatatlan sem több már puszta kellemetlenségnél. Hosszú távon ez a képtelenség lesz a normalitás. Mivel nemzedékek hordozzák a terhét, megtanulják elhinni, hogy noha mindez józan ésszel felfoghatatlan, ilyen és nem más az életük.

*

A minőségellenőr most a megvetemedett plafont vette vizsgálat alá. Műszerével végigtapogatta a fal felületét, hogy lássa, mennyire nedves. Mivel a leolvasott értékek bizonytalanok voltak, elővette infravörös készülékét a rétegek átvilágítására, ama elgondolástól vezérelve, hogy azt lehet megjavítani, amiről a szemünk is meggyőz minket. A vakolaton áthatoló infravörös sugarak elárulták, mit rejt a tapéta vagy a falfesték. Most mi is arra vállalkozunk, hogy alapos vizsgálat alá vegyük a szerkezetet, amelynek keretei között oly régóta pergetjük napjainkat.

Más öreg házakhoz hasonlóan Amerikának is van egy szemmel nem látható váza. Nem más ez, mint a kasztok rendszere, amelynek híján ugyanúgy nem áll meg, mint öreg házunk eresztékei és gerendázata nélkül. A kasztok megosztottságunk alapjai. Az emberek közötti hierarchiának ez az építménye tudat alatti kód egy immár négyszáz éves társadalmi rend fenntartására. Amikor vizsgálat alá vesszük, az olyan, mintha fény felé tartanánk Amerika röntgenképét.

A kasztrendszer művi konstrukció, emberi értékek lerögzített, századokba ágyazott sorba állítása, amely nem ritkán változhatatlannak tartott tulajdonságokra alapozva helyez egy embercsoportot a másik fölé. Ezek a tulajdonságok elméletben akár semlegesek is lehetnének, mégis élet-halálról döntenek a domináns kasztnak kedvező hierarchiában, amelyet emennek elődei formáltak ki. Egy kasztrendszer gyakran önkényes korlátokat állítva akadályozza meg az átjárást az egyes kasztok között, ezzel biztosítva, hogy a helyükön maradjanak.

Három kasztrendszer különösen jelentős az emberiség történelmében. Egyik a náci Németország tragikus gyorsasággal létrehozott vérfagyasztó, mára hivatalosan leküzdött társadalma. A másik India napjainkban is érvényes évezredes berendezkedése. A harmadik az Egyesült Államok alakváltó, ki nem beszélt, faji alapú piramisa. Mindegyik változat megbélyegzi az alantasnak mondott kasztot. Másképpen nem dehumanizálhatná az oda soroltakat, márpedig ez múlhatatlanul szükséges megtaposásukhoz és a rendszert fenntartó intézkedések foganatosításához. A kasztrendszer azért marad fenn, mert nem egyszer isteni akarattal igazolják. Szent szövegekre vagy éppen a természet állítólagos törvényeire hivatkoznak. Ezt igazolja vissza a kultúra is, és így adódik át nemzedékről nemzedékre.

A kasztrendszer az a jegyszedő, aki hangtalanul, a sorok között lefelé fordított zseblámpával helyünkre vezet minket a sötétbe borult nézőtéren. Hierarchiájának nincs köze érzésekhez vagy erkölcshöz. A hatalomról szól, arról, melyik csoport rendelkezik vele, és melyik nem. Földi javakról is szól, ki érdemes a birtoklásukra, ki nem; ki juthat hozzájuk, ki nem. Tisztelet, tekintély és a rátermettség feltételezése vagy mindennek a hiánya jár vele.

Egész embercsoportok értékének mércéjeként túlvezet a tudatos lelki tartományokon. Beleivódik csontjainkba az emberi jellemvonások eme tudat alatti rangsorolása, miközben olyan szabályokat és sztereotípiákat állít fel, olyan elvárásokkal él, amelyek igazolják embertársaink egy teljes csoportjával szemben tanúsított brutalitásunkat. Amerikában a kaszthoz tartozás alapja a faj és így a külső megjelenés.

A faj az a nyelvtan, amit itt mi az anyanyelvvel szívtunk magunkba. Mint minden nyelvtan, észrevétlenül irányítja beszédünket; szabályait gyermekkorunkban sajátítjuk el. És nem csupán a beszédünket szabja meg, de azt is, hogyan dolgozzuk fel az információt. Meg sem kell gondolnunk, és ehhez igazodva formáljuk mondatainkat. Sokan közülünk nem tanultunk nyelvtant, mégis tudjuk, hogy tárgyas ragozású igékhez tárgy járul, az alanyhoz meg állítmány. De az egyes szám és a többes szám harmadik személyt is kapásból meg tudjuk különböztetni. Rasszokról beszélve egyként gondolhatunk feketékre, fehérekre, latinókra, ázsiaiakra vagy őshonos amerikaiakra. Hogy aztán miféle feltevéseket és értékeket rendelünk az egyes címkékhez, az évszázadok hozadéka. Egy bizonyos, hogy ebben az esetben külső jegyek esnek latba a rangsorolásban.

Látható jele ez annak, melyik kasztba tartozunk. Amolyan történelmi tanulókártya, amely közli környezetünkkel, hogyan kezeljenek minket. Hol lehet a várható lakhelyünk, és mi a valószínű foglalkozásunk; ebben vagy abban a városrészben élünk-e, és melyik szék jut nekünk a vállalati értekezleten; felszólalhatunk-e egy adott témában; kapunk-e fájdalomcsillapítót, ha kórházba kerülünk; méreganyagokkal teli szemétdomb van-e a szomszédságunkban; szennyezett víz folyik-e a vízcsapokból otthonunkban; mekkora valószínűséggel éljük túl a szülést a világ legfejlettebb nemzetében; végül lelőhetnek-e büntetlenül a rend őrei.

Tudjuk, hogy az ábécé betűi önmagukban semlegesek és jelentés nélküliek. Szavakká egyesülve még szintén nincs különösebb jelentőségük, ezek azonban a mondatokban már olyan jelentéstartalmat nyernek, amilyent a beszélő adni szándékozik nekik. A „fehér” és a „fekete” megjelölés sem okvetlenül ilyen bőrszínre vonatkozik, hanem lefedi az összes közbeeső árnyalatot: azaz a barnát, bézst és elefántcsontszínt, megannyi fokozatukban. A kasztrendszer ugyanis a szélsőségeket, az ellenpólusokat állítja szembe, ezekhez rendel szerepköröket, amelyek betöltését elvárja vagy engedélyezi.

A kaszt és a faj nem szinonimák, de nem is zárják ki egymást. Együtt létezhetnek és léteznek is ugyanabban a kultúrában, hogy megerősítse egyik a másikát. A faj az Egyesült Államokban látható megnyilvánulása annak a titkos erőnek, ami a kaszt. A kaszt a csontjainkba ivódott, a bőr a faj felségterülete. Ez utóbbi az, ami szemmel látható, s amihez önkényes jelentés tapad. Az illető mivoltának rövid, gyorsírásos összegzése. A kaszt viszont az a nagy teherbírású belső szerkezet, amely helyén marasztal minden egyes embercsoportot.

A kaszt meggyökeresedett és merev. Állandóan újradefiniálják, hogy kiszolgálja a domináns embercsoport érdekeit a jelenlegi Egyesült Államokban. Annak ismérvei, hogy mi tesz valakit fehér emberré, folyton változnak ugyan, a lényeg azonban annyi, hogy ezzel együtt megkapja a domináns kasztnak kijáró előjogokat és kiváltságokat. Talán még elkeserítőbb és tragikusabb, hogy a másik végletet képviselő alárendelt kaszt helyzete is mozdíthatatlan a hierarchiának ezen az abszolút mélypontján.

Évszázados, néma háborús szerepjáték ez, és nem mi választjuk meg, melyik csapatba tartozunk. Ezt hirdeti a kasztok egyenruhája, amely egyúttal feltételezett értékünket és lehetőségeinket is jelzi. Hogy aztán bárki tartós kapcsolatokat létesíthet e művi határok túloldalán, az emberi szellem nagyságáról tanúskodik.

Hogy öröklött testi jegyek alapján következtethetünk egy csoport értékrendjére és belső sajátságaira, az a legleleményesebb módszer, amit a kultúra csak kiötölhetett a kasztrendszer létrehívása és fenntartása érdekében.

„Szociális megosztottságában a nemi szerepeknél is hathatósabb módszer ez embernek ember által történő megkülönböztetésére és leigázására” – írta Andrew Hacker politológus.

Harmadik fejezet

Egy amerikai érinthetetlen

1959 telén, miután feleségével, Corettával levezényelték a Rosa Parks letartóztatása miatt tiltakozó montgomeryi buszbojkottot, még a tárgyalások megkezdése és a végső győzelem előtt, Martin Luther King a későbbi Bombay-be repült, Mohandász Gandhi földjére, aki a nem ártás jegyében vívta meg a maga és népe sikeres szabadságharcát. Érkezésükkor elborították őket a virágfüzérek.

– Meglehet, más országokba turistaként látogatok el, de Indiába zarándokként jöttem – közölte a riporterekkel.

Régóta álmodozott erről. Egy teljes hónapig maradtak Dzsaváharlál Nehru miniszterelnök vendégeként. King látni akarta az országot, amelyik kivívta szabadságát az angol uralom alól. Példának tekintette ezt a feketék jogaiért folytatott honi küzdelmében. Látni kívánta az ősi indiai kasztrendszer legaljára került úgynevezett érinthetetleneket, akikről sokat olvasott, és akikkel mélyen rokonszenvezett. Hiába vívta ki India a függetlenségét egy évtizeddel korábban, ők továbbra is ott maradtak a társadalom számkivetettjeiként.

Felfedezte, hogy Indiában tudnak a buszbojkottról és a feketék harcáról Amerikában. Bárhová ment is, Bombay és Delhi utcáin tömegek sereglettek össze megnézni őt, és autogramot kérni.

Egyik délután feleségével leutazott a félsziget déli csücskébe, a Kerala állambeli Trivandrumba, hogy felkeressen ott egy érinthetetlenek gyerekeinek fenntartott iskolát. Az igazgató bemutatta őket a tanulóknak.

– Fiatalok – mondta. – Hadd mutassak be nektek egy érinthetetlent az Amerikai Egyesült Államokból.

King megdöbbent. Nem várta, hogy ezt a kifejezést az ő személyére is alkalmazzák egyszer. Valójában meg is sértődött kissé. Egy másik kontinensről repült ide, és együtt vacsorázott a miniszterelnökkel. Nem értette, mi köze az indiai kasztrendszerhez, miért hiszik róla az itteni legalsó kaszt tagjai, hogy ő is csak egy pária, közéjük tartozik, holott híres négerjogi harcosként tartja számon a világ. „Egy futó pillanatra sértve éreztem magam a titulus hallatán” – írta.

Aztán elgondolkodott azon, hogyan élnek azok, akiknek az életén jobbítani kíván. Az a húszmillió honfitársa, akiket évszázadokig a társadalom legaljára kényszerítettek, és akik „még mindig a nyomor levegőtlen ketrecében fulladoznak”. Valóban elszigetelt gettók karanténjában sínylődtek, önnön hazájuk számkivetettjeiként.

„Igen, én is érinthetetlen vagyok, ahogyan minden más néger az Amerikai Egyesült Államokban” – intette meg magát. Ekkor értette meg, hogy a szabadság földje az indiaihoz hasonló kasztrendszert hozott létre, és hogy ő maga is ennek szorításában élte le az életét. Ez dolgozott azoknak a hatásoknak a mélyén, amelyek az ő harcát is befolyásolták.

*

Amire Martin Luther King rájött a hazájával kapcsolatban e nevezetes napon, jóval azelőtt kezdődött, mielőtt az ősök ősei világra jöttek. Több mint másfél évszázaddal az amerikai függetlenségi háború előtt új hierarchia kezdett megszilárdulni az Újvilág vitatott talaján, ahol később megalakult az Egyesült Államok szövetsége. A bevándorlók földeket foglaltak el és törtek fel. Itt született meg a világ első demokráciája és vele együtt az emberi értékek rangsorolása, kiaknázása.

Szerzésvágy és önhittség lepte el a honfoglalók elméjét, kioltva lelkiismeretüket. Még nagyobb vagyont és több emberi testet akartak maguknak, mert úgy érezték, mindez megilleti őket. Hogy átformálják, és tetszésük szerint civilizálják e vad vidéket, le kellett győzniük, szolgaságba taszítaniuk vagy eltávolítaniuk az ott élőket. Áttelepítették azokat, akiket önmaguknál alacsonyabb rendűnek tekintettek. Művelni kezdték e földeket, hogy kizsigereljék a dús talajt és a partvidéket.

Ténykedésük igazolására és önmaguk fontosságának alátámasztására a Bibliához folyamodtak. A szent szövegekre hagyatkozva írták elő, hogy kinek mit szabad és mit nem szabad tennie; mit birtokolhat és mit nem. Az általuk kieszelt hierarchia azt is meghatározta, ki van legfelül, ki legalul, és ki a kettő között. Egész világlétrát állítottak fel az emberiségnek. Legfelső fokairól európaiak szálltak alá, jelesül fegyvereik erejénél fogva az angol protestánsok. Minél távolabb kerültek a létra fokai a legfelsőtől, annál jobban csökkent a hozzájuk rendelhetők megbecsültsége. A létra legaljára az Afrikából elhurcolt rabszolgák kerültek. Az ő feladatuk volt az Újvilág megépítése, valamint a győztesek kiszolgálása mindhalálig, megszakítás nélkül tizenkét nemzedéken keresztül.

A kialakult kasztrendszer, mint már említettem, külső jegyekre épült. Néma és nevenincs rangsor volt ez, amelynek meglétét az egyszerű ember tagadta, jóllehet a mai napig foggal-körömmel ragaszkodik hozzá, és tudat alatt is eszerint él. Ahogy az épületek belső szerkezetét kiadó gerendákról, eresztékekről és deszkázatról sem vesznek tudomást lakói, úgy a kasztokról sem a bennük és közöttük élők. Erejét és szívósságát e rendszer épp észrevétlenségének köszönheti. S noha hol a felszínre vetődik, hol meg alámerül tudatunkban; viszontagságos időkben fellángol, és a magáét követeli, míg viszonylag nyugodt körülmények között visszahúzódik; mindig is a hazai események vezérfonalát alkotja. Nem túl gyakran emlegetik az Egyesült Államokról szólván. Inkább érzik rokonnak Indiával vagy a feudális Európával. Dacára ennek nem egy amerikai kultúrantropológus használja évtizedek óta mint terminus technicust. Legkorábban a polgárháború előtt vette a szájára Charles Sumner abolicionista és az északi szegregáció ellen küzdő szenátor.

„A gyermekek elkülönítése Boston állami iskoláiban bőrszínük és fajuk alapján egyfajta kasztrendszert feltételez, és ilyen értelemben megsértése az egyenlőség eszményének – írta, majd egy hasonlóan gondolkodó emberbarátot idézett: – A kaszt megkülönböztet, a Jóisten azonban nem.”

Nem érthetjük meg a jelenlegi zavargásokat, sem az amerikai történelem legtöbb fordulópontját anélkül, hogy számba ne vennénk ezt a mindannyiunkba beépülő piramist. A kasztrendszer és a hierarchia megvédésére, fenntartására, netalán megdöntésére irányuló kísérletek ott lappanganak a polgárháború, az egy évszázaddal későbbi polgárjogi mozgalmak és a 21. századi amerikai politika hátterében. Ahogy a DNS-be rejtett kódok irányítják a sejtek fejlődését, úgy a kezdet kezdetétől a kasztrendszer határozza meg az Egyesült Államok gazdasági, politikai és szociális viszonyait.

1944-ben Gunnar Myrdal svéd közgazdász és az ország legtehetségesebb kutatóiból álló csapata 2800 oldalas, kétkötetes munkát adott közre An American Dilemma címmel, amely mindmáig legátfogóbb megközelítése a faji kérdésnek az Egyesült Államokban. Kutatásai arra indították Myrdalt, hogy leszögezze, az amerikai társadalom legfőbb mozgatórugója nem a faj, hanem a kaszt. Ez a fogalom írja le legpontosabban a helybeliek tudatába bevésődött és makacsul jelen lévő rangsort arról, mennyit ér egy ember. Arra a következtetésre jutott, hogy Amerika kasztrendszert alkotott, melynek feladata, hogy „fenntartsa a fehér átlagpolgár számára a bőrszín teremtette határokat, és tegyen róla, hogy a néger megmaradjon a számára kijelölt helyen”.

Ashley Montagu antropológus az elsők között szögezte le, hogy a faj emberi találmány, társadalmi konstrukció és nem biológiai fogalom. Az Amerikában uralkodó megosztottság és egyenlőtlenség okait keresve hamar belebotlunk abba a futóhomokba, amelyet a faj mitológiája képvisel. „Amikor faji kérdésről beszélünk Amerikában – írta 1942-ben –, valójában a kasztrendszerre és az általa felvetett problémára gondolunk.”

A múlt században a fehér felsőbbrendűség hirdetői nem haboztak rámutatni a hasonlóságra az indiai kasztrendszer és az amerikai Dél kasztjai között, amelynek jogrendje az országban legradikálisabban őrködött a vér tisztasága fölött.

*

„Indiában a győztes uralkodó osztályok kétségbeesett erőfeszítéseket tesznek vérvonaluk megőrzésére. Minderről körültekintően óvott kasztrendszerük gondoskodik a mai napig. Déli államainkban a Jim Crow tömegközlekedési eszközök és a társadalmi megkülönböztetés ugyanezt a célt szolgálják” – írta Madison Grant, az eugenikának ez a népszerű képviselője 1916-ban megjelent sikerkönyvében (The Passing of the Great Race).

Egy kasztrendszer mindig beleszivárog a benne élők tudatába. Rejtjeleit felisszuk, akár az ásványvizet, az elvárásokkal egyetemben, amelyek megmondják, hová illünk be a társadalmi ranglétrán. „A gyári munkás, akinek már nincs kit lenéznie, a néger fölé helyezi magát – mutatott rá Liston Pope, a Yale Egyetem tudósa 1942-ben. – A színes bőrűek a társadalmi kitaszítottság legalsó lépcsőfokát képviselik.”

1913-ban egy jó nevű déli tanárember, Thomas Pearce Bailey összegyűjtötte azokat a programpontokat, amelyeket a déli ember faji krédójának nevezett el. Nem volt ez más, mint a kasztrendszer summázata. Az egyik pont például így szólt: „Azon legyünk, hogy a legalacsonyabb sorban tengődő fehér ember is fölötte álljon a legfelül pöffeszkedő négernek.”

Még ugyanezen évben egy, az India középső tartományaiból származó érinthetetlen érkezett Bombay-ből New Yorkba. Bhimrao Ambedkar az ősszel gazdaságtant hallgatott a Columbia Egyetemen. Érdeklődése mindenekelőtt a rasszok, társadalmi osztályok és kasztok eltérő viszonyaira irányult. Mivel alig néhány háztömbnyire lakott Harlemtől, első kézből tanulmányozhatta Amerika érinthetetlenjeit. 1915-ben, amikor lediplomázott, akkor mutatták be New Yorkban az Egy nemzet születése című filmet, amely gyújtó hatású tisztelgés a konföderációs Dél előtt. Egy ideig továbbtanult még Londonban, majd hazatérve az érinthetetlenek szabadságharcának élére állt. Vezető értelmiségiként új indiai alkotmány megszövegezésében is segédkezett. Visszautasította Gandhi lekicsinylő megjelölését, a „páriát”. Helyette a dalit, „megtört nép” szót használta. Aminthogy, a kasztrendszernek betudhatóan, azok is voltak.

Nehéz megítélni, hogyan hatott rá személyesen Amerika testközelből látott társadalmi berendezkedése. Az évek során mindenesetre – sok dalithoz hasonlóan – ő is figyelemmel kísérte újvilági sorstársaik helyzetének alakulását. Indiában régóta szánakoztak a rabszolgának eladott feketéken, és felháborodtak az embertelen bánásmódon, amelyben részük volt a polgárháborút megelőzően az Egyesült Államokban. Az 1870-es években, a rabszolga-felszabadítást követően, a Rekonstrukció feketéknek kedvező rövid időszakában Dzsotiba Phule indiai reformer lelkesítő példát látott az abolicionisták ténykedésében. Több ízben kifejezte abbéli reményét, hogy „honfitársaim követik e nemes példát”. Évtizedekkel később, 1946 nyarán abból az alkalomból, hogy az afroamerikaiak kisebbségként védelmet kértek az ENSZ-től, Ambedkar felvette a kapcsolatot a korszak legismertebb fekete aktivistájával, W. E. B. Du Bois-val. Óceánok távolából követte nyomon eddig a négerproblémát, írta neki, és felismerte, hogy közös a sorsuk. „Oly nagy a hasonlóság e kettő között – folytatta levelét –, hogy az utóbbi tanulmányozása nem csupán kézenfekvő, de szükségszerű is.”

Du Bois azt írta vissza, hogy ismeri a tevékenységét, és „minden rokonszenve az indiai érinthetetleneké”. Valójában régebben is szót emelt mindkét kitaszított népcsoportért, felismerve a párhuzamokat megalázottságukban. „Miért tett engem az Úr kiközösítetté a saját hazámban?” – fogalmazta meg évtizedekkel korábban a keserű kiáltást indiai módra.

*

Jómagam hasonló szándékkal kezdtem neki e könyv megírásának. Én is átnyúltam óceánokon, hogy jobban megértsem, hogyan kezdődött mindez az Egyesült Államokban. Miként tulajdonítottak jelentőséget változtathatatlan fizikai jegyeknek; hogyan adták át évszázadról évszázadra a kasztoknak ezt a piramisát, amely egyként meghatározza az államvezetést, a politikai életet és a személyes kapcsolatokat? Mi az eredete és működésmódja annak a hierarchiának, amely odatolakszik minden amerikai mindennapjaiba, és meghatározza életesélyeit? Ami zavaró rendszerességgel és súlyos következményekkel az én lelkembe is beletapos?

Azután kezdtem el górcső alá venni az amerikai kasztrendszert, hogy majdnem két évtizede elmerültem a Dél Jim Crow-törvényeinek történetében. A kasztrendszert védő törvénycsomag egészen az 1970-es évek elejéig tartotta magát. Sok honfitársam személyesen is megélte ezeket az időket. Előző munkámon – The Warmth of Other Suns – dolgozva rájöttem, hogy nem földrajzi helyekről és költözködésről írok, hanem az amerikai kasztrendszerről. Ebben a művileg létrehozott rendszerben minden, amit megtehetett az ember, vagy amitől eltiltották, a külsején alapult, ami északon és délen egyaránt éreztette hatását. Hatmillió megbélyegzett sorstársamról írtam, akik a déli kasztrendszer elől menekülve megtapasztalhatták, hogy e kényszerű besorolás árnyékként követi őket mindenüvé, ahogyan az indiai kitelepülőknek is a nyomukban jár, bárhova vetődjenek a földtekén.

A jelen kötet megírásához meg akartam érteni annak a rendszernek az eredetét és fejlődését, amely egyik embert a másik fölé helyezhette, valamint a következményeket mind a kárvallottjai, mind a belőle hasznot húzók életében. Két lábon járó kísérleti személyként azt a hierarchiát firtattam, amelyben nekem és velem együtt sokaknak navigálniuk kell, hogy egyáltalán élni tudjunk, és megvalósíthassuk céljainkat.

*

Az amerikai kasztrendszer röviddel azután jött létre, hogy 1619 nyarán megérkeztek az első afrikai emberszállítmányok Virginia gyarmatra. Az ottaniak tisztázni kívánták, kit kárhoztathatnak életre szóló rabszolgaságra. Idő múltán a gyarmati törvények több előjogot hagytak meg a hajójegyért vagy a telepre szállításért ideiglenesen ingyen dolgozó bevándorlóknak,{1} mint a velük együtt alkalmazásban álló feketéknek. Az Európából elszármazottak ezzel új identitást nyertek: mint fehérek ők képviselték a másik végletet Afrika fekete lakóival szemben. Kenneth M. Stampp történész a megkülönböztetésnek ezt a fajra alapozott formáját kasztosodásnak nevezte: „A kasztrendszer különbséget tesz azok között, akik tiszta kaukázusi leszármazást mondhatnak magukénak, és akiknek külseje elárulja, hogy elődeik sorában több-kevesebb néger is szerepelt.” A kaukázusi kasztba tartozók, ahogyan ő nevezte, „hittek a fehérek felsőbbrendűségében, és szoros összetartozás-tudattal védték érdekeiket”.

E kötet lapjain számos utalást találnak ezért az amerikai Délre, a kasztrendszer szülőhelyére. Hiszen itt élt az alávetett kaszt zöme az ország történetének nagy részében, és itt foganatosították a lehető legbrutálisabban az ezzel járó bánásmódot. Itt fektették le a kasztok közötti kapcsolatok alapszabályait, melyek innen terjedtek el az ország egészében. Ezért jegyezhette meg Alexis de Tocqueville 1831-ben: „Én úgy látom, hogy a faji előítélet erősebb azokban az államokban, ahol a rabszolgaság intézményét eltörölték, mint azokban, ahol még mindig fennáll, és sehol sem olyan türelmetlen, mint azokban az államokban, ahol sosem volt rabszolgarendszer.”

Annak érzékeltetésére, hogyan érezzük mi magunkat egy ilyen múlt súlya alatt, igyekeztem más kultúrák nyelvhasználatával kifejezni a dolgok állását. Domináns, kivételezett vagy felső kasztot, uralkodó többséget emlegettem hát fehérek helyett vagy mellett; köztes kasztot ázsiaiak és latinók helyett vagy mellett; alávetett, alsó vagy leglejjebbi, jogaitól megfosztott vagy megbélyegzett kasztot afroamerikai helyett vagy mellett; őshonos, bennszülött vagy legyőzött népeket Amerika őslakosai helyett vagy mellett. Végül marginalizált avagy peremre szorult csoportokat bármely rasszba tartozó nők és a kisebbségek helyett vagy mellett.

Némelyik kifejezés úgy hangzik, mintha idegen nyelvből idéznék. Bizonyos mértékig ez igaz is, és így is kell lennie. Ahhoz, hogy teljesen megértsük Amerikát, ugyanis fel kell neszelnünk a kasztrendszer aknamunkájára, amely névtelenül tarolja sorainkat mindannyiunk kárára. Így legalább belátjuk, hogy több bennünk a közös vonás vagy a más kultúrákhoz kapcsolódó hasonlóság, mint hinnénk, és bátorságra kapva szembenézhetünk a kérdéseinkre adott válaszokkal.

Erre a feladatra vállalkozva faltam az indiai és amerikai kasztrendszerről szóló könyveket. Bármi, ami tartalmazta a „kaszt” szót, felvillanyozott. Rokonlelkekre bukkantam a múltból – szociológusokra, antropológusokra, etnográfusokra, írókrA –, akiknek a meglátásai időn és nemzedékeken át egybecsengtek saját felismeréseimmel. Sokan szegültek szembe az árral, én pedig úgy érezhettem, hogy nem vagyok egyedül, egy hagyományhoz igazodom.

Vizsgálódásaimnak híre ment, és néhány amerikai székhelyű indiai kasztkutató is értesült róluk. Meghívtak, szólaljak fel egy kasztokról és rasszokról szóló ünnepi konferencián, amelyet Amherstben, a Massachusettsi Egyetemen rendeztek. Ebben a városban született W. E. B. Du Bois, és itt tartották az írásait is. Előadásomban közöltem az egybegyűltekkel, hogy írtam egy 600 oldalas könyvet az álcázatlan fehér felsőbbrendűségről az amerikai Dél Jim Crow-idejéből, ebben azonban egyetlenegyszer sem szerepel a „rasszizmus” szó. Tizenöt éven át tanulmányoztam a témát, folytattam, mire rájöttem, hogy a „kaszt” megjelölés alkalmasabb a jelenség pontos leírására. Azt is kifejtettem, miért. Döbbenten, megrendülve hallgattak. A recepciónál kedvesen elém tett indiai étel kihűlt, annyi kérdésre kellett felelnem. Ez egészen késő estig elhúzódott. A záró szertartáson meglepetésemre megkaptam az érinthetetlenek kasztjába tartozó Bhimrao Ambedkarnak, India számkivetettjei védőszentjének bronzszínű mellszobrát. Ő az az aktivista dalit, aki évtizedekkel korábban írt W. E. B. Du Bois-nak.

Olyan volt az egész, mint a beavatási szertartás a kasztba, amelybe valahogyan mindig is tartoztam. Újra meg újra leperegtek előttem a beszámolók sorstársaim ismerős meghurcoltatásáról, én meg szinte előre borítékoltam ezt vagy azt a fordulatot. Indiai beszélgetőpartnereim legnagyobb meglepetésére meg tudtam mondani, ki jött alulról és ki felülről. Nem a külsejükből kiindulva, mint az amerikaiaknál, hanem a modor és fellépés alapján. A hierarchia magasabb fokát magától értetődő magabiztosság jellemezte. Ez az embertípus természetesnek veszi, ha mindenki csak vele foglalkozik.

Az egyik ülés után elbeszélgettem a prezentációt lefolytató hölgygyel, akinek társadalmi hovatartozását már előbb megtippeltem. Olyan magától értetődő tekintéllyel kommentálta a szemléltetésül felhozott dalit nő esetét, hogy semmi kétségem nem volt a rangját illetően. Ő maga talán észre se vette, mennyire árulkodó minden mozdulata.

Elcsevegtünk egy ideig, aztán azt mondtam:

– Maga biztosan felső középosztályba való.

– Hogy találta ki? – nézett rám elképedve. – Pedig annyira iparkodtam elrejteni.

Még vagy egy órán át társalogtunk. Láttam rajta, mekkora igyekezettel próbálja leplezni a kasztja által belé programozott öntudatlan fensőbbséget. Ezt annak ellenére sem tagadhatta le, hogy – miután a férje dalit volt – elkötelezte magát az egyenlőség eszméje mellett.

Hazafelé menet volt alkalmam visszazökkenni saját világomba, amikor a repülőtéren a biztonsági ellenőr kinyittatta velem a bőröndömet. Történetesen huszonéves afroamerikai volt. Gumikesztyűt húzott, majd beletúrt a holmimba, és előhúzott egy dobozkát. A benne lévő papírt szétfejtve Ambedkar mellszobrára bukkant.

– Ez látszott a röntgenképen – mondta.

A bronzszobor nehéz volt, mint egy papírnehezék. Gondterhelten forgatta a kezében, az alját is hosszan méregette. Szemlátomást az érdekelte, nincs-e valami a belsejében.

– Magammal kell vinnem – mondta.

Egy idő után visszajött azzal, hogy minden rendben, mehetek tovább. A szemüveges, komoly arcot és a kopaszodó hajzatot méregetve nyilván nem értette, miért cipelem magammal ezt a valamit, ami egy másik kultúra totemjének tűnt.

– Szóval mi ez? – kérdezte.

Ambedkar neve egymagában semmit nem jelentett neki. Hogy is jelenthetett volna, mikor én is csak egy éve tudtam, ki ő. Arra meg nem volt idő, hogy elmagyarázzam a két kasztrendszer hasonlóságait, ezért a lehető legegyszerűbben fogalmaztam:

– Ő India Martin Luther Kingje.

– Szuper – mondta az ellenőr látható büszkeséggel.

Vigyázva, mintha maga Martin Luther King lenne, visszacsomagolta a szobrot a dobozába, és visszahelyezte a bőröndömbe.

Egy titkos program

A 20. század végén egy testvérpár különös filmet készített, amelyben láthatatlanul munkálkodó mesterséges intelligencia keríti hatalmába az emberiséget. Az általa megalkotott alternatív valóságban minden, amit látnak, hallanak, szagolnak, ízlelnek, tapintanak vagy éreznek, csupán egy program. A programokban további programok nyílnak, és félő, hogy az embert nem csupán beprogramozzák, de ő maga sem lesz több programok sorozatánál, ez adja ki az életét. Valóság és program végleg egymásba mosódik.

A Mátrix című filmsorozat arról szól, hogyan igyekeznek kiszabadulni ebből a csapdából a helyzetükre ráébredő szereplők. Akik elfogadják sorsukat, felületi, holt, másolatvalósággal kell, hogy beérjék. Látszólag biztonságban vannak, de csak addig, amíg rá nem jönnek, hogy foglyul ejtették őket. Talán ez a gondolattalan beletörődés, a rabságnak ez a vak tudomásulvétele pecsételi meg végleg a sorsukat. Akiben nem tudatosul, hogy rab, meg sem próbálja leszaggatni kötelékeit.

Akik viszont feleszmélnek ebből az éberálomból, a mátrix olajozott működését veszélyeztetik. Minden menekülési kísérlet azzal fenyeget, hogy kiderül ennek az emberre erőltetett valóságutánzatnak a művi volta. A mátrix, ez a láthatatlanul munkáló mesterprogram, amelyet egy automata-kollektíva éltet, nem tűrheti el ezt a fenyegetettséget.

A cselekmény egyik csúcspontján a szorongatottságára ráébredt főszereplő egy bölcs asszonytól, Orákulumtól kér tanácsot. Tétován, gyanakodva ül le mellé a parki padra, hiszen lehet, hogy ő sem valóságos. Tény és való, Orákulum metaforákban, rejtett utalásokban beszél.

– Nézd csak! – mutat egy csapat madárra, amelyik mellettük szállt le az aszfaltra. – Ők is egy program részei. – Ezután felnéz, és a szemhatárt fürkészi. – Külön programot írtak a fákra, a szélre, a napkeltére és a napnyugtára. Némelyik olyan tökéletesen megfelel feladatának, olyan mélyen ágyazódik a lét morajába, hogy nem kelt gyanút. Amerre nézel, mindenütt programot látsz. Amelyik jól végzi a dolgát, és teszi, amire rendeltetett, észrevétlenül simul az egyetemes álvalóságba. Soha rá nem jönnél, hogyan került eléd.

Ugyanez a helyzet a kasztrendszer néma ténykedésével is. Egy bábmester rángatja a szálakat, és irányítja tudatalattinkat ennek fenntartására. Utasításai intravénás infúzióként csöpögnek elménkbe. A normalitás álarcát ölti, igazságosnak mutatja az igazságtalanságot, elkerülhetetlennek az atrocitásokat. Hiszen csak így maradhat mozgásban a gépezet, így foroghatnak tovább a fogaskerekek. Így maradhat fenn a kasztrendszer mátrixa, a való életnek ez az árnyképe, amelynek célja, hogy hatalomban tartsa a kivételezetteket, és hogy mindent ők habzsoljanak be előlünk.

II. rész
Az emberi megosztottság
önkényes konstrukciója

Negyedik fejezet

Egy hosszú színjáték,
a kasztrendszer kialakulása
Amerikában

Nap nap után felmegy a függöny ennek az évszázados színjátéknak újabb és újabb felvonásainál. A színészek elődeik jelmezeit öltik magukra, hogy eljátsszák a nekik megírt szerepet. Nem azonosak szövegeikkel, de oly régóta alakítják ezt vagy azt a figurát, hogy valósággal összenőtt velük. Belső világuk és a szerep, amelyben feltűnnek környezetük előtt, mostanra egy és ugyanaz.

Jelmezüket születésükkor megkapták, és egész életükben nem vetik le. Ezek a jelmezek mindenkit eligazítanak, mit mondhatnak és tehetnek a színpadon. Színésztársaik ennek megfelelően válaszolnak nekik a párbeszédekben.

A szereposztás nemzedékeken át előre meghatározott. Nem kérdés, kinek jut a főszerep, kik a mellékszereplők, ki a nevetésre ingerlő bohóc, és ki marad meg a háttérben névtelen, néma kórusként, amelynek jelenléte azonban elengedhetetlen a darab színreviteléhez.

Ezek a szerepek annyira eggyé válnak a színész személyiségével, hogy a főszereplőnek akár a statiszták kilétét sem kell ismernie, nem várják el ezt tőle. Maradj meg a szerepedben elég sokáig, és elhiszik, hogy megérdemelted; tehetséged és temperamentumod feljogosít az eljátszására, sőt, egyenesen te vagy erre a legalkalmasabb.

Egy színész összenő a szerepével, be van zárva a karakter fellengzős vagy mindenki által megrugdosott jellemébe. Úgy mozoghat és azt mondhatja, amit a színdarabíró előír számára. Ezzel azonosul, nem lehet önmaga. Mondja fel a szövegét szóról szóra, és meglesz a jutalma. Térjen el tőle, és megnézheti, mit kap. Hagyjon ki egy mondatot, és máris rásziszeg a súgó vagy a színésztársa. Hibázzon gyakran vagy a cselekmény egy kritikus pontján, és elbocsátják, lefokozzák, vagy épp megölik a karakterét a színpadon.

A kasztrendszer nem azonos a szereposztással, noha a két szó hasonlósága elgondolkodtató.{2} Amikor egy szerepbe kényszerülünk, már nem vagyunk önmagunk. Azt játsszuk el, amit a produkció előír. Mindannyian egy olyan darabban mondjuk fel szövegeinket, amely már azelőtt megvolt, hogy őseink erre a földre léptek. Az utolsó szereposztás vagyunk abban a hosszú drámában, amelynek premierjére a 17. század elején került sor.

1619 augusztusának végén, egy évvel azelőtt, hogy a Zarándok Atyák partot értek Plymouthnál, egy holland hadfi horgonyt vetett a James-folyó torkolatában, Point Comfortnál, a ma Virginiának nevezett ősvadonban. Mindezt egy levél egyetlen sorából tudjuk, amelyet egy korai telepes, John Rolfe írt. Ez a legrégebbi utalás afrikaiak jelenlétére az angol gyarmatokon. Ezek az emberek külső megjelenésükben különböztek a telepesektől, és idővel a törvény a születőben lévő kasztrendszer legaljára utalta őket. Rolfe hajórakományként tesz róluk említést. Az angol telepesek nem feltétlenül ilyenre vágytak. A hajó „huszonvalahány négert szállított”, írta Rolfe, akiket a kormányzó és a telep vezető kereskedője élelemért cserébe vásárolt meg.

A feketéket az egyik spanyol gyarmatokra tartó hajóról zsákmányolták, és végül az angol telepeseknek adták el. A történészek véleménye eltér, mi lett a sorsuk: a munkájukat ideiglenesen ingyen eladó szolgaként alkalmazták-e őket, vagy azonnal élethosszig tartó rabszolgasorba kényszerültek. A következő negyed évezredben ez várt mindenkire, aki hasonló külsővel e partokra vetődött, vagy itt született.

Az afrikai feketékről érkezésükkor kevés írott emlék maradt fenn, ami mégis, arra utal, hogy „már ekkor alantas helyzetbe kerültek a fehér virginiai telepesek szemében – írta róluk Alden T. Vaughan történész. – Ha nem is nyilvánították őket azonnal hivatalosan rabszolgának, a virginiai feketék a legjobb úton voltak efelé.”

A következő évtizedekben más sorba állították a fehér és a fekete munkásokat, akiket eltérő jogok illettek. Működésbe lépett a kasztrendszer is, amely a továbbiakban Amerika szociális, politikai és gazdasági életének sarkkövét alkotta. Ez vezetett azután az Újvilág legvéresebb háborújához és az alávetett kasztba tartozók ezreinek rituális leöléséhez lincselések során. Végül olyan egyenlőtlenségeket szült, amelyek a mai napig destabilizálják az országot, és sötét árnyékot borítanak eszményeire.

Az első virginiai kísérlet a népszámlálásra 1630-ban kezdődő hierarchiát sejtet. Csak kevés afrikait tartottak méltónak arra, hogy néven nevezzék őket, és ez nemzedékeken keresztül így is maradt. Nem ez volt a helyzet az európaiak zömével, akár ingyenes munkavégzésre szerződtek, akár nem. A feketék életkorát és megérkezésük időpontját sem tüntették fel, mint az európai bevándorlókét. Márpedig ezek az adatok nélkülözhetetlenek voltak a szállítás vagy eltartás fejében végzett munkavállaláshoz. Amennyiben a feketék egyenlő bánásmódban részesülnek a fehérekkel, esetükben is feljegyzik ezt, hiszen csak így lehetett érdemben meghatározni a szerződés feltételeit és időbeli kereteit.

A kasztrendszer tehát már az Amerikai Egyesült Államok megszületése előtt létrejött a gyarmati Virginiában. Kezdetben a vallás és nem a mai értelemben vett rassz határozta meg a társadalmi helyzetet a gyarmatokon. Keresztény hitük az európai bevándorlókat rendszerint felmentette az életre szóló szolgaságtól. Eleinte ez a különbség taszította az őshonos bennszülötteket és a feketéket – akik érkezésük pillanatában többnyire nem voltak keresztények – az alakulófélben lévő ranglétra legaljára, amíg a faj fogalma ki nem jegecesedett annyira, hogy igazolja végső és totális lealacsonyításukat.

A kasztrendszer hosszadalmas folyamat során, nem egyszeri rendelettel jött létre. A telepeseknek évtizedekbe telt letapogatniuk az érvényesnek kimondható határokat. Amikor az afrikaiak fokozatosan elkezdtek áttérni a kereszténységre, ez nagy kihívást jelentett, ha meg akarták tartani a legolcsóbb, legkevesebb gondot okozó munkaerőt. Márpedig erre volt szükségük, hiszen a legtöbbet szándékoztak kifacsarni az Újvilágból.

Az afrikai munkásoknak az izomerejük lett a vesztük. A Nyugat-Indiák brit gyarmatosítói „pallérozott, viszonylag engedelmes népségnek” tekintették őket, akik „fegyelemhez szoktak”, és akik összefogtak egy adott feladat megoldásánál. Immunrendszerük ellenállt az európai betegségeknek, ezért a telepesek számára hasznosabbnak bizonyultak, mint az indiánok, akiket eleinte megpróbáltak munkára fogni.

Ennél is sürgetőbb gondot jelentett, hogy a Chesapeake-félsziget hanyatló gazdaságának szüksége volt dohányültetvényekre. Délebbre a kolóniák cukornádat, rizst és gyapotot termesztettek. Az angoloknak nem volt velük tapasztalatuk, nem úgy, mint az Afrikából elszármazottaknak. És ha nem is értettek hozzá, hamar beletanultak. „A gyarmatosítók hamar rájöttek, hogy az afrikai feketék és jártasságaik nélkül vállalkozásaik halálra vannak ítélve” – írták Audrey és Brian Smedley antropológusok.

Afrika gyermekei balszerencséjükre és az amerikai bevándorlók szerencséjére összetéveszthetetlen külső jegyekkel rendelkeztek. Egy szökésben lévő fehér ember elvegyülhetett a munkaerejüket eladó angolok és írek között, nem úgy a feketék. Időközben az Európából elszármazottak egyetlen kaszttá olvadtak össze. „A gael lázongások arra indították az angolokat, hogy addigi szolgáikat afrikai rabszolgákra cseréljék” – írta Smedley. Mivel Amerika őshonos lakóit nem sikerült legyőzni saját földjükön, úgy hitték, hogy az Afrikából behozott négerekkel megoldották ezt a gondot. Az indiánoknak csekély hasznukat látták, ezért kezdték elüldözni őket őseik földjéről. Ezzel együtt a kasztrendszerből is kikerültek.

Ilyenformán az afrikaiak maradtak legalul. Az 1600-as évek végére nem csupán rabszolgák lettek, de túszként is felhasználták őket. Elmondhatatlan kínzásokban volt részük, amelyeket elfogóik kíméletlenül dokumentáltak. Mégsem akadt senki a földgolyón, aki hajlandó lett volna váltságdíjat fizetni értük.

A mai Amerikában nem szívesen beszélnek a rabszolgaságról. Részben azért, mert ami keveset tudunk róla, ellene szól annak, hogy hazánk igazságos, szabad ország, a demokrácia zászlóshajója. Többnyire azzal intézik el, hogy „szomorú, sötét fejezet” ez Amerika történetében. Úgy tűnik, minél nagyobb távolságot teremtünk e korszak és önmagunk között, annál könnyebb elfeledkezni bűntudatunkról és szégyenünkről.

Ahogyan azonban ki-ki csak akkor fejlődhet, teljesedhet ki, és élhet testi-lelki egészségben, ha feldolgozza magában a gyermekkorában megtapasztalt családi bántalmazást, vagy szembenéz a családban jelen lévő alkoholizmussal, úgy ez az ország is csak akkor lehet egészséges, ha felvállalja a rabszolga múltat, és elfogadja, hogy nem csupán egy fejezet volt a történelmében, hanem gazdasági-szociális viszonyainak alapja. Egy ezredév negyedrészéig Amerika maga volt a rabszolgaság.

A rabszolgatartás hozzátartozott a hétköznapokhoz, s ahol szokásban volt, a köztisztviselők és az odalátogató európaiak borzadozva, utálkozva szemlélték.

Parlamenti beszédében egy 19. századi kongresszusi képviselő Ohio államból így kommentálta, amit látott:

„A Capitolium előtti gyönyörű sugárúton a kongresszus tagjai kénytelenek voltak utat adni a nemzeti rabszolgapiacra hajtott, nyakuknál fogva összeláncolt férfiak és nők csapatának.”

A haditengerészet államtitkára felháborodottan hördült fel a mezítlábas, ökröknek való lánccal egymáshoz kötözött nyomorultak láttán, akik a tűző napon vonszolták magukat előre egy távoli államba, ahol a kárhozat várt rájuk. „Mögöttük fehér lovas ügetett, pisztollyal az övtáskájában. Ahogy elhaladtunk mellette, volt képe szégyentelenül, pirulás nélkül az arcunkba vigyorogni.”

A haditengerész James K. Paulding így összegezte megbotránkozását:

„Amikor ők [a rabszolgatartók] ilyen vérlázító szemérmetlenséggel botránkoztatják meg az emberiséget, amiről beszámoltam az imént, a Sátán szolgáivá szegődnek. Félmeztelen férfiakat és nőket masíroztatnak súlyos láncokkal leterhelve, keresztül az Államokon, ország-világ szeme láttára. Nem bűnözőket, mivel egyetlen bűnük, hogy fekete a bőrük színe. Uraik viszont lejáratják magukat, és az országot is, amelyben élnek.”

*

A rabszolgaság e földön a vakvéletlen műve volt, amely történetesen a feketékre sújtott le. Amerikai újítás volt, amerikai intézmény, amelyet a domináns kaszt elitje alkotott meg a maga hasznára, és ennek a kasztnak a szegényebb képviselői tartottak fenn, akik lelkiismeretüket megtagadva kötötték sorsukat a kasztrendszerhez. Ez a berendezkedés mindenkiből urat csinált körükben. A törvény és a szokásjog egyaránt leszögezte: „A rabszolga mindenkinek engedelmességgel tartozik, nem csupán annak, akinek a tulajdona, de az összes fehér embernek is.” Nem csupán elnyűtt szál volt „egy egyébként hibátlan szövetben – írta Stephen Steinberg szociológus. – Közelebb járunk az igazsághoz, ha azt mondjuk, hogy maga volt az egész szövet.”

Az amerikai rabszolgatartás, amely 1619-től 1865-ig tartott, nem hasonlított az ókori görögség házi rabszolgáira, sem korunk tiltott szexrabszolgáira. Napjaink rabtartóit a törvény nyíltan üldözi. Áldozatait, ha sikerül elmenekülniük, szabadnak ismeri el a világ, és megbünteti, aki el akarta venni a szabadságát. Az amerikai rabszolgaság ezzel szemben jogszerű volt, a szokás és az állam egyaránt támogatta, és kiterjedt végrehajtói hálózat működtette. Amikor valakinek sikerült megszöknie, nemcsak, hogy nem hagyták meg szabadnak, de visszaszármaztatták urának, és válogatott borzalmakra számíthatott, melyekkel tettét megtorolta. Bármit kitalálhatott, és ki is talált elrettentő példa gyanánt.

Amit a gyarmatosítók létrehoztak, az „a rabszolgaság szélsőséges változata volt, amelyhez fogható sehol másutt nem létezett – írta Ariela J. Gross jogtörténész. – Először fordult elő a történelemben, hogy egy embercsoportot kizártak az emberi fajból, és élete végéig elkülönítve tartották számon nemzedékek hosszú során át.”

A rabszolgaság intézménye egy negyed évezred során fizetőeszköznek és gépnek tekintette a rabszolgát, s létezése egyedüli célját abban jelölte meg, hogy hasznot hajtson tulajdonosának. Addig dolgoztatták, amíg ura és parancsolója óhajtotta. Nem rendelkezett teste és szerettei felett. Elzálogosíthatták, szaporíthatták, elnyerhették fogadáson és odaajándékozhatták esküvői ajándékul, megörökölhették, elszakíthatták házastársától és gyermekeitől, ha az eladósodott tulajdonos eladásukkal rendezte tartozását, vett birtokot vagy hergelte föl riválisát. Rendszeresen megkorbácsolták, megerőszakolták, billoggal jelölték meg őket. Alá voltak vetve a rabszolgatartó szeszélyeinek és dühkitöréseinek, aki azt tehetett velük, amihez kedve szottyant. Akadtak, akiket kiheréltek vagy nyomdafestéket nem tűrő kínzásoknak vetettek alá. A genfi egyezmény méltán tekinthette ezeket háborús bűnöknek, csakhogy nem volt olyan egyezmény vagy paragrafus, amely megvédte volna őket.

Már az Egyesült Államok létrejötte előtt rabszolgaság uralkodott Észak-Amerikában. Élőhalottak tengették nyomorúságos életüket tizenkét emberöltőn át.

„A rabszolga verejtékes munkára ítéltetett, amelynek gyümölcseit mások aratják le