Lee Child

NINCS VISSZAÚT

Lee Child

NINCS
VISSZAÚT

Harmadik, javított kiadás

A mű eredeti címe

Never Go Back

Copyright © Lee Child 2013

Hungarian translation © Gieler Gyöngyi

© General Press Könyvkiadó, 2022

Az egyedül jogosított magyar nyelvű kiadás.

A kiadó minden jogot fenntart, az írott és az elektronikus sajtóban részletekben közölt kiadás és közlés jogát is.

A kiadvány szerzői jogvédelem alatt áll. Az e-könyvet a letöltő kizárólag saját célra jogosult használni. Az e-könyv engedély nélküli másolását, jogtalan terjesztését a törvény bünteti.

Fordította

GIELER GYÖNGYI

Szerkesztette

PÁLFI ANNA

A borítót

KISS GERGELY

készítette

ISBN 978 963 452 683 4

Kiadja a GENERAL PRESS KÖNYVKIADÓ

1086 Budapest, Dankó utca 4–8.

Telefon: (06 1) 411 2416

www.generalpress.hu

generalpress@lira.hu

Felelős kiadó KOLOSI BEÁTA

Műszaki szerkesztő DANZIGER DÁNIEL

Felelős szerkesztő SZABÓ PIROSKA

Az e-könyv konvertálását az eKönyv Magyarország Kft. végezte

www.ekonyv.hu

Olvasóimnak, hálás köszönettel

1. fejezet

Reachert végül beültették egy autóba, és elvitték egy másfél kilométernyire lévő motelbe, ahol az éjszakai recepciós adott neki egy szobát. Pontosan úgy festett, mint várta, hiszen ezernyi ilyen szobát látott már életében. Volt benne egy hangosan zúgó, a falba beépített hősugárzó, amely akkora zajt csapott, hogy nem lehetett tőle aludni. A tulaj így próbálta spórolásra ösztönözni a vendégeket. Az összes lámpában gyengécske körte világított, hasonló okból. A padlón rövid szálú szőnyeg volt, amely a tisztítás után pár óra alatt megszárad, hogy még aznap újból kiadhassák a szobát. Nem mintha túl gyakran tisztítanák a szőnyeget. Sötét színű volt, és mintás, ideális arra, hogy elrejtse a foltokat. Az ágytakaró ugyanolyan. A zuhanyrózsából nyilván alig csordogál a víz, a törülközők vékonyak, a szappan aprócska, a sampon olcsó. Az ütött-kopott bútorok sötét színű fából voltak, a tévékészülék kicsi és régi, a függönyök szürkék a kosztól.

Minden pontosan olyan volt, mint amire számított, és nem volt a szobában semmi olyan, amit ne látott volna már ezerszer. Ennek ellenére nyomasztóan hatott rá az egész.

Úgyhogy még a kulcsot sem vágta zsebre, rögtön sarkon fordult, és visszaballagott a parkolóba. Odakint hideg és kissé nyirkos volt a levegő. Késő este a tél közepén, Virginia északkeleti sarkában. A lustán hömpölygő Potomac nem messze volt innen. A folyón túl, keleten a felhőréteg aljára vetültek Washington fényei. Az ország fővárosa, ahol mindenféle dolgok történnek.

A kocsi, amellyel idehozták, már elment. Reacher figyelte a ködben halványan derengő, távolodó piros lámpákat. Pár másodperc múlva teljesen el is tűntek, és a világ ismét elcsendesedett, de épp csak egy percre. Aztán megjelent egy újabb autó. Gyorsan közeledett, magabiztosan, mintha a sofőr pontosan tudná, hová tart. Befordult a parkolóba. Egyszerű, sötét színű szedán volt. Szinte biztos, hogy egy kormányszerv autója. A motel recepcióját célozta be, de aztán a reflektor fénypászmája végigsiklott Reacher mozdulatlan alakján, mire a kocsi irányt változtatott, és odahajtott mellé.

Ismeretlen céllal érkező látogatók, akik nyilván vagy jó, vagy rossz hírt hoznak.

A kocsi az épülettel párhuzamosan parkolt le, olyan távolságban Reachertől, mint amilyen messze a szobája ajtaja volt tőle, így ott állt egyedül egy akkora terület közepén, mint egy bokszring. Két férfi szállt ki az autóból. A hideg ellenére csak testhez simuló, rövid ujjú fehér póló volt rajtuk, és olyasféle melegítőnadrág, amilyet a rövidtávfutók szoktak ledobni magukról pár másodperccel a verseny kezdete előtt. Mindketten magasabbak voltak száznyolcvan centinél, és olyan százkilósak. Alacsonyabbak voltak, mint Reacher, de nem sokkal. Mindketten katonák, ez egyértelmű volt. Reacher rögtön látta a frizurájukról. Nincs az a civil férfifodrász, aki ilyen hatékony és ennyire brutális volna. Nem tenne jót az üzletmenetének.

Az anyósülésről kiszálló férfi megkerülte a jármű orrát, és odament a sofőr mellé. Csak álltak egymás mellett. Mindketten jó nagy, ormótlan, fehér edzőcipőt viseltek a lábukon. Látszott rajtuk, hogy egyikük sem szolgált mostanában a Közel-Keleten. Nem égett le a bőrük a napon, nem látszott a szemük körüli szarkalábakon, hogy sokat hunyorogtak volna a tűző napfényben, a tekintetük nem árulkodott stresszről vagy feszültségről. Mindketten fiatalok voltak, valamivel harminc alatt. Reacher akár az apjuk is lehetett volna. Úgy tippelt, tiszthelyettesek lehetnek, valamilyen különleges beosztásban, és nem őrmesterek. Nem úgy festettek, mintha azok lennének. Nem voltak hozzá elég okosak. Ami azt illeti, épp az ellenkezője rítt le róluk. Tompa, üres volt az arckifejezésük.

A férfi, aki az anyósülésről szállt ki, megszólalt:

– Maga Jack Reacher?

– Ki kérdezi?

– Mi.

– És ti kik vagytok?

– A jogi tanácsadói.

Ami persze nyilván nem volt igaz. Reacher ezzel tökéletesen tisztában volt. A hadsereg ügyvédei nem járkálnak párosával, és nem kell a szájukon venniük a levegőt a valamikor eltört orruk miatt. Ezek ketten valami egészen mások voltak, ami eléggé rossz hír. Ilyen esetekben az a legjobb, ha az ember azonnal cselekszik. Nem volna nehéz úgy tenni, mintha megértette volna, miről van szó. Készségesen feléjük indul, és üdvözlésül odanyújtja a kezét, aztán a barátságos közeledés hirtelen átalakul megállíthatatlan lendületű támadássá, az odanyújtott kéz irányt vált, és a könyökét felfelé lendítve telibe találja a bal oldali fickó arcát, aztán a jobb lábával dobbant egyet, mintha egy képzeletbeli csótányt tiporna el, és ugyanazzal a könyökkel visszafelé lendülve eltalálja a jobb oldalon álló fickó torkát. Egy, kettő, három, ütés, dobbantás, ütés – a játszmának vége.

Elég könnyű volna megoldani, és ez a legbiztonságosabb megközelítés. Reacher jelmondata mindig is az volt, hogy te üss elsőnek. Főleg, ha az ellenfeleid ketten vannak, és a fiatalság meg az életerő is az ő oldalukon áll.

Csakhogy egyelőre nem volt teljesen biztos a helyzetben, és az adott körülmények között nem engedhette meg magának, hogy ilyen természetű hibát kövessen el. Gátat érzett magában. Inkább hagyta, hogy elillanjon a cselekvésre alkalmas pillanat.

– És mi volna a jogi tanács? – kérdezte.

– Katonához méltatlan magatartást tanúsított – közölte a férfi. – Szégyent hozott az egységére. Ha hadbíróság elé kerülne, az mindnyájunknak ártana. Úgyhogy jobb lesz, ha eltakarodik a városból, méghozzá most rögtön. És soha többé ne jöjjön vissza!

– Szó sem volt hadbíróságról.

– Egyelőre nem, de az is eljön. Inkább ne várja meg!

– Parancsom van, hogy maradjak.

– Eddig sem találták meg soha, ezután sem fogják. A hadsereg nem alkalmaz magánnyomozókat. És amúgy sem találnák meg a maga vándoréletmódja mellett.

Reacher hallgatott.

A férfi folytatta:

– Szóval ez volna a jogi tanácsunk.

– Vettem – mondta Reacher.

– Ennél többre van szükség.

– Tényleg?

– Szeretnénk egy kis ösztönzést is adni.

– Milyen ösztönzést?

– Minden este, amikor még itt találjuk, szétrúgjuk a seggét.

– Komolyan?

– A ma estével kezdjük. Csak hogy nagyjából felfogja, mi a tennivalója.

– Vásároltatok már valaha bármilyen elektromos készüléket?

– Ez most hogy jön ide?

– Egyszer egy üzletben láttam olyat, amelyiknek egy sárga cédula volt a hátuljára ragasztva egy figyelmeztetéssel, hogy ha megpiszkálják, halált vagy súlyos sérülést okozhat.

– És?

– Vegyétek úgy, hogy rajtam is van egy ilyen cédula.

– Hé, öreg, mi nem félünk magától!

Öreg. Reacher lelki szemei előtt megjelent az apja képe, valami napos helyen, talán Okinava szigetén. Stan Reacher, a haditengerészet századosa a New Hampshire-i Laconiában született. Japánban szolgált, ahová a felesége és két tinédzser fia is elkísérte. Reacher meg a bátyja mindig úgy emlegette, hogy „az Öreg”, és nekik tényleg öregnek is tűnt, bár akkoriban úgy tíz évvel lehetett fiatalabb, mint Reacher most.

– Hátra arc – mondta Reacher –, és menjetek vissza szépen oda, ahonnan jöttetek! Ez az ügy meghaladja a képességeiteket.

– Mi nem így látjuk.

– Én ebben dolgoztam korábban – mondta Reacher. – De ezt, ugye, ti is tudjátok?

Semmi válasz.

– Ismerek minden fogást – folytatta Reacher. – Némelyiket én találtam ki.

Nem kapott választ.

Reacher még mindig ott szorongatta a kezében a motelszoba kulcsát. Aranyszabály: soha ne támadj meg valakit, aki épp most lépett ki vagy be egy olyan ajtón, amelynek kulcsa van. Egy egész kulcscsomó ugyan jobb, de egyetlen kulcsot is remekül lehet fegyverként használni. A tenyerünkbe szorítjuk úgy, hogy a vége kiálljon a mutató- és középső ujjunk között, és máris egész jó kis bokszerre tettünk szert.

De hát ezek csak ostoba kölykök. Nincs rá semmi szükség, hogy laposra verje őket. Nincs szükség nyílt sebekre és törött csontokra.

Reacher zsebre vágta a kulcsot.

Az edzőcipőjük arra utalt, hogy nem áll szándékukban megrúgni. Senki sem rugdos egy puha fehér tornacipőben. Nem volna értelme. Hacsak nem a pontszerzésért visznek be rúgásokat, mint azokban a küzdősportokban, amelyeknek olyan nevük van, mint egy kínai ételnek. Tekvandó és hasonlók. Az olimpián ez mind nagyon szép, de az utcán reménytelen volna ilyesmivel próbálkozni. Ha valaki felemeli az egyik lábát, mint egy kutya, amelyik épp levizeli a tűzcsapot, az bebiztosítja magának a vereséget. Az ellenfele már fel is lökte, és eszméletlenre rugdossa.

Ezek a fickók vajon tudnak-e ilyen dolgokat egyáltalán? Lenéztek-e az ő lábára? Reacher súlyos bakancsot viselt. Kényelmes volt, és strapabíró, még Dél-Dakotában vette. Úgy tervezte, az egész telet kihúzza vele.

– Most bemegyek – szólalt meg.

Semmi válasz.

– Akkor jó éjszakát!

Semmi válasz.

Reacher tett egy félfordulatot, és egy lépést hátralépett, a szobája felé, a válla is utánalendült egy negyed körben. Ahogy arra számított is, a két fickó ösztönösen feléje lépett, gyorsabban, mint ahogy ő mozdult, készen arra, hogy elkapják.

Reacher lassan tovább fordult, kivárva, hogy a másik kettő lendületet vegyen, aztán hirtelen visszafordult feléjük, ekkor már ugyanolyan tempóban, mint ahogy ők közeledtek. Százhuszonöt kiló ütközött frontálisan kétszáz kilóval, és közben Reacher egy szép hosszú balhoroggal megütötte a bal oldali fickót. Úgy találta el, ahogy tervezte, jó keményen, a füle tövénél. A férfi feje oldalra rándult az ütés erejétől, aztán a társa vállának ütközött, és visszacsapódott. Közben Reacher már készen állt, hogy egy jobb felütéssel eltalálja a másik fickó állát. Tökéletesre sikeredett az ütés, a férfi feje felfelé rándult, aztán lefelé, ugyanúgy, ahogy a másiké oldalirányba, szinte ugyanabban a pillanatban. Mintha marionettbábuk lennének, és a bábos épp tüsszentett volna egy nagyot.

Mindketten talpon maradtak. A bal oldali ide-oda támolygott, mintha egy hajó imbolygó fedélzetén volna, a másik hátratántorodott. A bal oldali még bizonytalanul állt a lábán, így a teste középpontja védtelen maradt. Reacher jobb ököllel gyomorszájon vágta; elég keményen, hogy elakadjon tőle az ellenfele lélegzete, de azért nem annyira, hogy maradandó idegkárosodást okozzon. A fickó kétrét görnyedt, leguggolt, és átkarolta a térdét. Reacher ellépett mellette, és a másik után ment, aki megpróbálkozott egy gyengécske jobbkezes ütéssel. Reacher félrelökte a kezét a bal karjával, aztán őt is gyomorszájon vágta.

A fickó összegörnyedt, ugyanúgy, mint a társa.

Ezután már nem volt nehéz addig bökdösni őket, amíg a megfelelő irányba fordultak. Reacher a bakancsa talpával a kocsijuk felé görgette őket, először az egyiket, aztán a másikat. Fejjel nekiütköztek a kocsijuk oldalának, és elterültek a földön. Kis horpadások maradtak a kocsi ajtaján. A fickók meg csak feküdtek zihálva, de az eszméletüket nem vesztették el.

Magyarázkodniuk kell majd a horpadások miatt, és holnap lesz egy kis fejfájásuk, ennyi. Az adott körülmények között igazán könyörületes volt hozzájuk. Jóindulatú. Figyelmes. Sőt gyengéd.

Öreg.

Akár az apjuk is lehetne.

Reacher ekkor alig három órája volt Virginiában.

2. fejezet

Végül sikerült eljutnia idáig a hóborította Dél-Dakotából. Nem mondhatni, hogy gyorsan haladt. Nebraskában kétszer is feltartóztatták, és a továbbjutás is ugyanolyan nehézkes volt. Missouriban rengeteget kellett várnia, míg végre felvette egy ezüstszínű Ford, amellyel kelet felé tartott a tulajdonosa, egy csontos férfi, aki megállás nélkül beszélt Kansas Citytől Columbiáig, ahol aztán elhallgatott. Illinois államot utasként szelte át egy villámgyors fekete Porschéban, amelyről azt gyanította, hogy lopott, aztán egy pihenőnél összeakadt két fickóval, akiknél kés volt, és a pénzét követelték. Még mindig kórházban lehetnek, gondolta most Reacher. Indianában két napig rostokolt, aztán egy behorpadt kék Cadillackel utazott tovább, amelyet komótosan vezetett egy öregúr, akinek a csokornyakkendője ugyanolyan kék árnyalatban pompázott, mint a kocsija. Négy napot töltött el egy ohiói kisvárosban, aztán egy piros Silveradóval ment tovább, egy fiatal házaspár és a kutyájuk társaságában, akik egész nap úton voltak, mert munkát kerestek. Reacher úgy vélte, kettőjüknek talán sikerülni fog. A kutyának nem lesz könnyű. Nagy testű, hasznavehetetlen, seszínű keverék volt, úgy négyéves, emberszerető és barátságos. Bőségesen hullatta a szőrét, noha a tél közepén jártak. Amikor Reacher kiszállt a kocsiból, aranyszínű pihék borították a ruháját.

Ezután tett egy meglehetősen észszerűtlen kitérőt északkelet felé, Pennsylvaniába, mivel csak egy arra tartó autós vette fel. Egy napot eltöltött Pittsburgh mellett, egy másikat York közelében, aztán egy húsz év körüli fekete srác elvitte a marylandi Baltimore-ba, egy talán harmincéves Buickkal. Tehát mindent egybevéve nagyon lassan jutott el ide.

Baltimore-tól azonban már könnyen ment. Baltimore az I-95-ös autópálya mentén fekszik, és délre már Washington D. C. következik. Virginiának az a része, ahová Reacher igyekezett, ezen a körzeten belül található, körülbelül annyival nyugatabbra az arlingtoni katonai temetőtől, mint amennyivel a Fehér Ház van keletebbre. Reacher Baltimore-ból busszal utazott tovább. Washingtonba érve kiszállt a Union pályaudvar mögötti távolságibusz-végállomáson, és gyalogosan vágott át a városon. A K Streeten elment a Washington Circle-ig, aztán a Huszonharmadik utcán a Lincoln-emlékműig, majd a hídon átsétált a temetőhöz. A kapu előtt volt egy buszmegálló. Helyi járat, amelyet leginkább az itt dolgozó kertészek használnak. Egy Rock Creek nevű helyre igyekezett. Több ilyen is található a környéken, mivel mindenfelé vannak sziklák és patakok, és az egykori telepesek, akik elszigetelten éltek, és nemigen érintkeztek egymással, hajlamosak voltak a földrajzi jellemzőről elnevezni a lakhelyeiket. Akkoriban, a gyarmati időkben, amikor még minden csupa sár volt errefelé, és az emberek térdnadrágban és fehér parókában jártak, egy szép kis falucska feküdt itt. Később aztán csak egy nagy útkereszteződés lett ez is a több száz négyzetkilométeres területen, ahol drága lakóházak és olcsó irodaépületek állnak. Reacher kinézett a busz ablakán, üdvözölte a régi ismerős látnivalókat, és számba vette az újakat.

Pontos célja egy zömök épület volt, amelyet hatvan évvel korábban húztak fel a közelben álló Védelmi Minisztériumnál, és rég feledésbe merült, hogy eredetileg mi végre építették. Úgy negyven évvel később a katonai rendőrség bejelentette rá az igényét, de mint kiderült, tévesen. Egy tiszt egy másik Rock Creek nevű helyre gondolt. De azért megkapták az épületet. Egy darabig üresen állt, aztán kiutalták a katonai rendőrség újonnan megalakult 110-es különleges nyomozóegységének főhadiszállásul.

Talán ez a hely állt a legközelebb ahhoz, hogy Reacher hazai bázisnak tekintse.

Két sarokkal odébb leszállt a buszról, egy hosszan elnyúló domboldal aljában, amelyen számtalanszor felkaptatott már. A felfelé vezető út háromsávos volt, a szélén repedezett betonjárdával, amelyet szép nagy fák szegélyeztek. A főhadiszállás épülete a távolban, balra emelkedett, magas kőkerítés és tágas parkoló vette körbe. Innen messziről csak az északi oldalán mohával benőtt, szürke palatető látszott belőle.

Az útról egy behajtó vezetett be a magas kőkerítésen, két téglából rakott oszlop között, amelyek Reacher idejében pusztán díszként szolgáltak, mivel kapu nem volt. Azóta azonban felszereltek egy súlyos acélkaput, amely kerekeken gördült a régi aszfaltba erősített síneken. Elméletben nyilván a biztonságot szolgálta, de a gyakorlatban nemigen, ugyanis a kapu tárva-nyitva volt. Odabent, a kapuszárnyak végénél egy szintén új, kis őrbódé állt. Egy közlegény őrködött benne. A hadsereg legújabb egyenruháját viselte, amely a mintázatával és laza szabásával Reachert leginkább pizsamára emlékeztette. A késő délután lassan estébe hajlott, kezdett besötétedni.

Reacher megállt az őrbódénál. A katona kérdő pillantást vetett rá.

– A parancsnokukhoz jöttem – mondta Reacher.

– Mármint Turner őrnagyhoz?

– Miért, hány parancsnokuk van?

– Csak egy.

– Susan a keresztneve?

– Igen, uram. Susan Turner őrnagy.

– Hozzá jöttem.

– Mit mondhatok, ki keresi?

– Reacher.

– Milyen ügyben?

– Személyes.

– Kérem, várjon egy kicsit! – A katona felemelte a telefont, és hívott valakit. – Egy bizonyos Mr. Reacher keresi Turner őrnagyot. – A hívás jóval tovább tartott, mint ahogy Reacher várta. A katona egyszer eltakarta a kezével a kagylót, és megkérdezte: – Az a Reacher, aki valamikor parancsnok volt itt? Jack Reacher őrnagy?

– Igen.

– És beszélt Turner őrnaggyal telefonon valahonnan Dél-Dakotából?

– Igen – felelte ismét Reacher.

A katona megismételte az igeneket a telefonba, majd hallgatott egy darabig. Végül letette a kagylót, és azt mondta:

– Kérem, menjen egyenesen előre! – További útbaigazítást is akart adni, de aztán meggondolta magát. – De hiszen biztosan ismeri a járást.

– Igen, azt hiszem – felelte Reacher. Ahogy továbbindult, tíz lépés után valami csikorgó zajt hallott. Megállt, és hátranézett.

A kapu bezárult mögötte.

Az előtte emelkedő épület a Védelmi Minisztériumra is jellemző, klasszikus ötvenes évekbeli stílust képviselte. Kétemeletes volt, hosszan elnyúló, téglából és kőből készült, palatetővel. A fém ablakkereteket zöldre festették, a bejárathoz vezető lépcső mellett zöld korlát húzódott. Az ötvenes évek az aranykort jelentette a Védelmi Minisztérium számára. Szinte korlátlan volt a költségvetésük. A hadsereg – a gyalogság, a haditengerészet, a légierő, a tengerészgyalogság – bármit megkaphatott, amit csak akart. Még annál is többet.

A parkolóban jó néhány jármű állt. Némelyik a hadsereg szolgálati autója, egyszerű, sötét színű és sokat használt szedánok. Parkoltak ott magánautók is, ezek színesebbek voltak, de általában régebbiek. És egy terepjáró, sötétzöld-fekete terepmintával, amely hatalmasnak és fenyegetőnek hatott a mellette álló piros, kétüléses kis sportkocsi mellett. Reacher eltűnődött, Susan Turner kocsija-e ez. Úgy sejtette. A hangja alapján olyannak képzelte, mint aki ilyesmivel jár.

Felsétált a rövid lépcsőn a bejárathoz. Ugyanazok a lépcsőfokok, ugyanaz az ajtó, csak azóta átfestették, valószínűleg nem is egyszer. A seregnek sok festék áll a rendelkezésére, és mindig buzgón használják is. Odabent minden nagyjából úgy nézett ki, mint régen. Volt egy előcsarnok, ahonnan jobbra indult a lépcső az emeletre, balra pedig egy recepcióspult állt. Az előcsarnok az egész épület földszintjén végighúzódó folyosóvá keskenyedett, amelyről jobbra is, és balra is irodahelyiségek nyíltak. Az irodák ajtaja félig opálos üvegből, félig fából volt. A folyosón égett a villany. Télen ilyenkor már sötét volt az épületben.

A recepcióspultnál egy nő állt, ugyanolyan egyenruhában, mint a kapus, de őrmesteri rangjelzéssel a mellén. Reacher arra gondolt, a nyíl alakú kis jelzések pont olyanok, mintha egy céltábla közepét jelölnék. Neki sokkal jobban tetszett a régi fajta, erdei terepmintás egyenruha. A fekete bőrű nő mintha nem nagyon örült volna Reachernek. Valami mintha aggasztotta volna.

– Jack Reacher vagyok, Turner őrnagyhoz jöttem.

A nő többször is nekifutott, nyitotta a száját, aztán megint becsukta, mintha több dolgot akarna közölni egyszerre, de végül csak annyit mondott:

– Menjen csak fel az irodájába! Tudja, merre van?

Reacher bólintott. Tudta, merre van. Valamikor az ő irodája volt.

– Köszönöm, őrmester.

Felsétált a lépcsőn. Ugyanaz a megkopott kő, ugyanaz a korlát. Ezerszer koptatta már ezt a lépcsőt. Egy forduló után közvetlenül az előcsarnok közepe fölé érkezett a lépcsősor, és egy hosszú emeleti folyosóban folytatódott. Itt is égett a villany. A padlót ugyanolyan linóleum borította, mint régen. A jobbra és balra nyíló irodaajtókon ugyanolyan opálos üveg, mint a földszintieken.

Az ő irodája bal oldalon a harmadik volt.

Jobban mondva Susan Turner irodája.

Reacher ellenőrizte, hogy rendesen be van-e tűrve az inge, és az ujjaival megfésülte a haját. Fogalma sem volt, mit fog mondani. Tetszett neki a nő hangja a telefonban, ez minden. Úgy érezte, érdekes személyiség rejtőzik a hang mögött, és szeretett volna találkozni vele. Ilyen egyszerű. Tett két lépést, aztán megtorpant. A nő bolondnak fogja tartani.

Mindegy, aki mer, az nyer. Nem aggodalmaskodott, továbbindult. A harmadik ajtó balra. Az ajtó ugyanolyan volt, mint régen, de ezt is újrafestették. Alul tömör fa, felül homályos üveg, amelyen tompán átderengtek a benti formák. A falon az ajtófélfa mellett elegáns névtábla állt: S. R. Turner őrnagy, parancsnok. Ez új volt. Reacher idejében az ajtó farészére írták fel a nevet sablonnal.

Bekopogott.

Egy halk hang válaszolt odabentről, talán azt mondhatta, hogy tessék. Reacher vett egy nagy levegőt, és benyitott.

Számított rá, hogy lesznek változások az irodában, de nem volt túl sok. A padlón ugyanaz a meghatározhatatlan színű linóleum, szépen kifényesítve. A fém íróasztal is ugyanaz volt, akkora, mint egy hadihajó. Itt-ott annyira lekopott róla a festék, hogy kivillant a szürke acél, és még mindig ott éktelenkedett rajta a horpadás, ahová ő egyszer beleverte valakinek a fejét, a parancsnoksága vége felé. A székek is a régiek voltak, az íróasztal előtti és mögötti is, szigorúan funkcionális, ötvenes évekbeli bútordarabok, amelyeket jó sok pénzért el lehetne adni egy menő New York-i vagy San Franciscó-i használtcikk-boltban. Az irattartó szekrények is ugyanazok voltak. A lámpa is a tál alakú fehér búrával, három láncon lógva.

A különbségekre számítani lehetett, és leginkább az eltelt időnek voltak betudhatóak. Az asztalon három modern telefon állt ott, ahol régen egyetlen fekete tárcsás készülék árválkodott. Volt két számítógép, egy asztali és egy laptop, ezek foglalták el azt a helyet, ahol régebben az iratgyűjtő tálcák álltak a beérkező és kiküldendő iratoknak. A falon új térkép lógott, a lámpában pedig modern, energiatakarékos izzó égett, zöldes, beteges fénnyel. A haladás még a Védelmi Minisztériumot sem kerülte el.

Mindössze két dolog volt az irodában, amely váratlanul érte Reachert.

Először is, az íróasztal mögött nem egy őrnagy ült, hanem egy alezredes.

Másodszor: az illető nem nő volt, hanem férfi.

3. fejezet

Az íróasztalnál ülő férfi ugyanazt a pizsamaszerű egyenruhát viselte, mint a többiek, csak rajta még rosszabbul állt. Mintha jelmez volna egy halloweenpartin. Nem azért, mintha a férfi rosszabb formában lett volna, mint bárki más, hanem mert komoly, üzletemberszerű, íróasztalhoz szokott külseje volt. Olyan embernek tűnt, aki inkább egy Rotring ceruzát választana fegyveréül az M16-os helyett. Fémkeretes szemüveget viselt, őszülő haját iskolás fiús fazonra vágatta és fésülte. A névtáblája és a rangjelzései is megerősítették, hogy az Egyesült Államok hadseregének alezredese, és az is kiderült, hogy a neve Morgan.

– Elnézést, alezredes, én Turner őrnagyot keresem – mondta Reacher.

– Üljön le, Mr. Reacher! – felelte a Morgan nevű férfi.

Az igazi parancsoló tekintélyt árasztó jelenlét ritka és értékes dolog, amelyet a hadseregnél nagyra tartanak. És ez a Morgan nevű férfi rendelkezett ezzel a tulajdonsággal. A hangja acélos volt. Nem volt benne semmi megjátszás, semmi fölényeskedés, semmi fenyegetés, csak magától értetődően azt feltételezte, hogy minden épeszű ember pontosan azt fogja tenni, amit ő mond neki, mivel gyakorlatilag nemigen van más lehetősége.

Reacher leült a látogatók számára fenntartott székre, amely az ablak előtt állt. Fémből volt, csővázas lábai ruganyosan meghajoltak a súlya alatt. Emlékezett rá, hogy milyen érzés. Ült már rajta régebben is, hol ezért, hol azért.

– Kérem, mondja el pontosan, miért jött – kezdte Morgan.

Reacher ebben a pillanatban csak arra tudott gondolni, hogy halálhírt fognak közölni vele. Susan Turner halott. Valószínűleg Afganisztánban történt vele valami. Vagy autóbaleset érte.

– Hol van Turner őrnagy? – kérdezte.

– Nincs itt – felelte Morgan.

– És hol van?

– Majd erre is rátérünk. De előbb szeretném tudni, miért érdeklődik utána.

– Mi után?

– Turner őrnagy után.

– Nem érdeklődöm Turner őrnagy után.

– Az ő nevét mondta a kapunál.

– Személyes ügyről van szó.

– Pontosabban?

– Beszéltem vele párszor telefonon. Érdekes nőnek tűnt. Gondoltam, beugrom, és meghívom vacsorára. A szabályzat nem tiltja, hogy igent mondjon.

– Vagy akár nemet.

– Valóban.

– Miről beszéltek telefonon? – kérdezte Morgan.

– Erről is, arról is.

– Pontosan miről?

– Magánjellegű beszélgetés volt, alezredes. Egyébként azt sem tudom, hogy maga kicsoda.

– Én vagyok a 110-es különleges egység parancsnoka.

– Nem Turner őrnagy?

– Már nem.

– Azt hittem, erre a posztra őrnagyokat szoktak kinevezni, nem egy alezredest.

– Ez csak átmeneti megbízás. Egy kis rendrakás. A bajokat kell elrendeznem.

– Valami baj van az egységnél? Ezt akarja mondani?

Morgan nem válaszolt a kérdésre.

– Megbeszélték a találkozót Turner őrnaggyal?

– Nem igazán – felelte Reacher.

– Ő kérte, hogy keresse fel?

– Nem igazán – mondta újból Reacher.

– Igen vagy nem?

– Erre nem tudok válaszolni. Azt hiszem, volt egy halvány szándék mindkettőnk részéről, hogy találkozzunk, ha épp erre járok.

– És most erre járt. Miért?

– Miért ne? Valahol lennem kell.

– Azt mondja, eljött idáig Dél-Dakotából csak azért, mert halványan szándékában állt találkozni valakivel?

– Tetszett nekem a hangja. Valami baja van ezzel?

– Ugye ön munkanélküli?

– Jelenleg igen.

– Mióta?

– Mióta elhagytam a sereget.

– Ez gyalázatos.

– Hol van Turner őrnagy? – kérdezte Reacher.

– Ez a beszélgetés nem Turner őrnagyról szól.

– Hanem miről?

– Magáról.

– Rólam?

– Semmi köze Turner őrnagyhoz. Az viszont neki köszönhető, hogy előkerült a maga személyi aktája. Talán kíváncsi lett magára. Az aktáját megjelöltük, hogy értesüljünk róla, ha valaki hozzányúlna, de sajnos nem így történt. Valamiért nem működött a rendszer, csak később indult be a gépezet, akkor, amikor az őrnagy visszatette az aktát a helyére. De jobb későn, mint soha. Mert most itt van.

– Miről beszél?

– Ismer egy Juan Rodriguez nevű embert?

– Nem, ki az?

– Egy időben nyomozott utána a 110-es egység. Már halott. Ismer egy Candice Dayton nevű nőt?

– Nem. Ő is halott?

– Miss Dayton boldogan él. Illetve nem is olyan boldogan. Biztos, hogy nem emlékszik rá?

– Mi ez az egész?

– Bajban van, Reacher.

– Miért?

– Az ügyészség orvosi bizonyítékokat nyújtott be a Védelmi Minisztériumnak, amelyek szerint Mr. Rodriguez tizenhat évvel ezelőtt annak következtében vesztette életét, hogy előtte bántalmazták. Mivel ilyen esetekben nincs elévülési idő, gyilkosság áldozatának tekintik.

– Azt akarja mondani, hogy valamelyik emberem tette tizenhat évvel ezelőtt?

– Nem, nem ezt akarom mondani.

– Akkor jó. És mitől boldogtalan Miss Dayton?

– Ez nem az én ügyem, erről majd valaki más fog beszélni magával.

– Akkor sietniük kell vele, mert nem maradok sokáig, ha Turner őrnagy nincs itt. Nem rémlik, hogy volna errefelé más érdekes látnivaló.

– Itt fog maradni – mondta Morgan. – Hosszú és érdekes beszélgetés vár ránk.

– Miről?

– A bizonyítékok szerint maga bántalmazta tizenhat évvel ezelőtt Mr. Rodriguezt.

– Marhaság!

– Kapni fog egy ügyvédet. Ha marhaság, bizonyára ő is ezt fogja mondani.

– A hosszú beszélgetésre mondtam, hogy marhaság. Nem fogunk semmiféle hosszú beszélgetést folytatni. Sem magával, sem egy ügyvéddel. Civil vagyok, maga meg csak egy seggfej pizsamában.

– Szóval nem hajlandó önként együttműködni?

– Nagyon jól látja.

– Ismeri az Egyesült Államok szövetségi törvénykönyvének 10. fejezetét?

– Egyes részeit, persze.

– Akkor talán ismeri azt a bizonyos részt, ahol arról van szó, hogy ha valaki olyan rangban, mint a magáé, elhagyja a hadsereget, nem válik civillé. Nem azonnal és nem teljes mértékben, hanem tartalékosnak számít. Kötelezettségei nincsenek, de bármikor visszarendelhető.

– Hány éven át? – kérdezte Reacher.

– Ön átesett egy biztonsági átvilágításon.

– Nagyon jól emlékszem rá.

– És a papírokra is emlékszik, amelyeket alá kellett írnia?

– Homályosan – felelte Reacher. Arra emlékezett, hogy ott volt egy helyiségben egy csomó roppant komoly és felnőtt viselkedésű egyénnel. Ügyvédek, közjegyzők, hivatalos papírok, pecsétek, tollak.

Morgan folytatta:

– Természetesen elég sok apró betűs rész is volt. Ha valakire rábízzák a kormány titkait, akkor a kormány igyekszik némi ellenőrzést gyakorolni az illető fölött. A munkába állása előtt, a munkavégzés alatt, és utána is.

– Utána mennyi ideig?

– A legtöbb ilyen dolgot hatvan évre titkosítják.

– Ez nevetséges.

– Ne aggódjon, nem az állt az apró betűs részben, hogy hatvan éven át marad tartalékos állományban.

– De jó.

– Ennél rosszabb a helyzet. Az állt benne, hogy meghatározatlan ideig. De sajnos a Legfelsőbb Bíróság elszúrta nekünk. Úgy döntöttek, hogy a 10. fejezetben szereplő és más esetekre vonatkozó három feltételt is alkalmazni kell.

– És mik ezek?

– Csak akkor lehet visszarendelni valakit a szolgálatba, ha az illető jó egészségnek örvend, ötvenöt év alatti, és kiképzésre alkalmas.

Reacher hallgatott.

– Milyen az egészségi állapota? – kérdezte Morgan.

– Elég jó.

– Hány éves?

– Még messze vagyok az ötvenöttől.

– Kiképzésre alkalmas?

– Nem hinném.

– Én sem. De ezt majd tapasztalati úton ellenőrizzük.

– Ezt most komolyan mondja?

– Teljes mértékben – felelte Morgan. – Jack Reacher, a mai nappal hivatalosan visszarendeljük a katonai szolgálatba.

Reacher hallgatott.

– Újra a seregben van, őrnagy – közölte Morgan. – És nem fog kicsúszni a markomból.

4. fejezet

Nem volt semmi különösebb ceremónia, felvételi vagy újrafelvételi eljárás. Miután Morgan végzett a mondandójával, a szoba kissé elsötétedett, mert a folyosón odaállt az ajtó elé egy őr, aki így eltakarta az ajtó üvegezett részét, és megakadályozta, hogy bejöjjön a fény. Reacher ki tudta venni az üvegen át a magas, széles vállú alakot. Az őr könnyed pihenőállásban, az ajtónak háttal állt.

Morgan folytatta:

– Tájékoztatnom kell, hogy lehetősége van fellebbezni. Kapni fog ügyvédet is.

– Hogyhogy?

– Egyszerű logika. Maga nyilván megpróbálja majd fellebbezéssel megúszni a dolgot. Mivel visszarendeltük az állományba, a hadsereg rendel ki ügyvédet. Gondolom, méltányos elbánásban fogjuk részesíteni.

– Nem emlékszem semmiféle Juan Rodriguezre.

– Ebben az ügyben is kirendelünk egy védőügyvédet.

– Mi történt azzal a fickóval?

– Mondja el maga! – felelte Morgan.

– Nem tudom elmondani, mivel nem emlékszem rá.

– Maga úgy elintézte, hogy agysérülést szenvedett. Végül belehalt.

– Ki volt az a fickó?

– Nem tagadhat örökké, az nem fog beválni.

– Nem tagadok semmit. Mondom, hogy nem emlékszem rá.

– Ezt majd megbeszélheti az ügyvédjével.

– És kicsoda az a Candice Dayton?

– Azt is megbeszélheti az ügyvédjével, csak egy másikkal.

– Miért másikkal?

– Két különböző típusú ügyről van szó.

– Most le vagyok tartóztatva?

– Nem – felelte Morgan. – Egyelőre legalábbis. Ezt a döntést majd az ügyész fogja meghozni. De addig is, pontosan két perce, újból katona. Egyelőre megtarthatja a korábbi rendfokozatát. Adminisztratív szempontból ehhez az egységhez van beosztva. Az a parancs, hogy ezt az épületet tekintse a szolgálati helyének, és jelenjen meg minden reggel nyolc óra előtt. A környéket nem hagyhatja el, ez egészen pontosan ennek az íróasztalnak a nyolc kilométeres körzetét jelenti. A hadsereg által megválasztott helyen fogjuk elszállásolni.

Reacher hallgatott.

– Van valami kérdése, őrnagy?

– Egyenruhát kell viselnem?

– Pillanatnyilag nem.

– Ez nagy megkönnyebbülés.

– Ez nem vicc, Reacher. Elég komoly következményei lehetnek az ügynek. Úgy értem, személyesen magára nézve. A legrosszabb esetben életfogytiglan a leavenworthi katonai börtönben, gyilkosságért. De valószínűbb, hogy tíz év gondatlanságból elkövetett emberölésért, már ha figyelembe veszik az azóta eltelt tizenhat évet. És a legjobb lehetőség sem túl vonzó, mivel a hadseregnek is ki kell vizsgálnia az eredeti bűncselekményt. Én arra számítanék, hogy minimum katonához méltatlan magatartás miatt újból leszerelik, csak most dicstelenül menesztik. De az ügyvédje majd mindent részletesen elmagyaráz.

– Mikor?

– Már értesítettük az illetékes jogi osztályt.

A régi épületben nem volt semmiféle biztonságosan zárható hely, így fogda sem. Soha nem is volt itt más, csak irodák. Reachert otthagyták a széken ülve, rá sem nézett senki, nem szóltak hozzá, ügyet sem vetettek rá. Az őr ott álldogált az ajtó túloldalán. Morgan valamit gépelni kezdett a laptopon, és az egérrel görgette a szöveget a képernyőn. Reacher az emlékezetében kutatott, hogy ki lehetett az a Juan Rodriguez. Tizenhat évvel ezelőtt még csak egy éve volt a 110-es egység parancsnoka. A korai időszak volt ez. A Rodriguez név spanyol hangzású. Reacher sok latin-amerikai származású embert ismert, a seregben is, és a kinti világban is. Arra is emlékezett, hogy időnként megütött embereket, a seregben is, és a kinti világban is, voltak köztük latin-amerikai származásúak is, de egyiket sem hívták Rodrigueznek. És ha Rodriguez a 110-es egység látókörébe került, akkor biztosan emlékezne a nevére. Főleg ezekből a korai időkből, amikor még minden ügy jelentős volt. A 110-es egység kísérleti vállalkozásnak számított akkoriban. Minden lépésüket árgus szemmel figyelték. Minden eredményüket kiértékelték. Minden hiba miatt ízekre szedték.

– Milyen ügyben kerültünk kapcsolatba ezzel a Rodriguezzel? – kérdezte az alezredestől.

Morgan nem válaszolt, csak gépelt tovább, és az egér gombját görgette. Úgyhogy Reacher tovább kutatott az emlékezetében egy Candice Dayton nevű nő után. Sok nőt ismert a seregben is, és a kinti világban is. A Candice aránylag gyakori név, a Dayton is. De a kettő együtt nem jelentett neki semmit. Becézett formában sem. Candy. Candy Dayton? Candice Dayton? Semmi. Nem mintha mindenre emlékezett volna a múltjából. Senki sem emlékszik mindenre.

– Candice Dayton valahogy kapcsolatban állt Juan Rodriguezzel? – szólalt meg újból.

Morgan felnézett, mintha meglepődne rajta, hogy egy látogató is van az irodájában. Mintha el is feledkezett volna róla. Nem válaszolt a kérdésre, csak felemelte az egyik telefont, és rendelt egy kocsit. Azt mondta Reachernek, várjon lent a recepciónál.

Három kilométerrel odébb egy férfi, akit a világon csak hárman ismertek Romeo néven, elővette a mobilját, és felhívott egy másik férfit, akit a világon csak ketten ismertek Júlia néven, és azt mondta:

– Visszarendelték a szolgálatba. Morgan alezredes épp most rögzítette a számítógépen.

– És most mi lesz? – kérdezte Júlia.

– Még túl korai volna megmondani.

– El fog szökni?

– Egy épeszű ember ezt tenné.

– Hol szállásolják el?

– A szokásos motelben, gondolom.

Az őrmester a recepción nem mondott semmit. Ugyanolyan hallgatag volt, mint korábban. Reacher a falnak támaszkodott, és ő is néma maradt. Tíz perc múlva bejött a kinti hidegből egy közlegény, tisztelgett, és megkérte Reachert, hogy kövesse. Hivatalos volt, és udvarias. Nyilván ártatlannak tekintik, amíg be nem bizonyosodott a bűnössége, legalábbis vannak néhányan, akik így gondolják. Kint a parkolóban egy rozzant szolgálati autó állt, járó motorral. Egy fiatal hadnagy toporgott mellette esetlenül és zavartan. Kinyitotta a hátsó ajtót, Reacher pedig beszállt. A hadnagy beült az anyósülésre, a közlegény a volánhoz. Másfél kilométerrel odébb egy motelhez érkeztek. Lerobbant, régi épület volt, sötét parkolóval körbevéve, egy csendes, kertvárosi út mentén. A hadnagy aláírt egy papírt, a recepciós átadott Reachernek egy kulcsot, aztán a kísérői elhajtottak.

Ezután érkezett a második autó, a két fehér pólós, tréningnadrágos fickóval.

5. fejezet

A tréningnadrágoknak nem volt zsebe, a pólóknak sem, és egyikük nyakában sem lógott dögcédula. Semmiféle azonosító irat nem volt náluk. A kocsijuk is tiszta volt, nem volt benne semmi, csak a hadseregnél szokásos iratcsomag lapult szép rendben a kesztyűtartóban. Sem fegyverek, sem személyes tárgyak, sem elrejtett tárcák, sem papírfecnik, sem benzinkútnál kapott nyugták. A kocsin a hadsereg szokásos hivatali rendszámtáblája díszelgett. A világon semmi különös nem volt rajta, az ajtókon látható két friss horpadástól eltekintve.

A bal oldali fickó eltorlaszolta a sofőrülésre nyíló ajtót. Reacher két méterrel odébb vonszolta az aszfalton. Nem ellenkezett. Az életben nem úgy történnek a dolgok, mint a filmekben. Reacher elég keményen eltalálta a fejét oldalról, és a fickó nem pattant fel azonnal, hogy folytassa a verekedést. Egy órán át, vagy tovább is a földön fog feküdni, émelyegve, szédelegve és kábultan. Reacher rég megtanulta azt a leckét, hogy az emberi agy sokkal érzékenyebb az oldalról, mint az elölről kapott ütésre. Feltehetően ez is valami fura evolúciós okkal magyarázható, mint annyi minden más.

Kinyitotta az ajtót, és beszállt a volánhoz. A motor nem járt, de a slusszkulcs a helyén volt. Reacher hátrább tolta az ülést, és beindította a motort. Jó darabig csak mozdulatlanul ült, és kibámult a szélvédőn. Eddig sem találták meg soha, ezután sem fogják. A hadsereg nem alkalmaz magánnyomozókat. És amúgy sem találnák meg a maga vándoréletmódja mellett.

Megigazította a visszapillantó tükröt. A fékpedálra tette a lábát, és egyesbe rakta a sebességváltót. Katonához méltatlan magatartás miatt újból leszerelik, csak most dicstelenül menesztik.

Levette a lábát a fékről, és elindult.

Egyenesen visszahajtott a régi főhadiszálláshoz, de ötven méterrel odébb parkolt le, a háromsávos út szélén. A kocsiban jó meleg volt, tovább járatta a motort, hogy ne hűljön ki. A szélvédőn át figyelt, de nem látott semmi mozgást. Az ő idejében a 110-es egység heti hét napon át napi huszonnégy órában dolgozott; Reacher nem látott rá semmi okot, hogy most másképp volna. Az éjszakai személyzet és egy ügyeletes tiszt már bent van, a többi tiszt elment, ahogy végzett a napi munkájával, bármi volt is az. Általában így volna, de ezen az éjszakán nyilván más a helyzet. Ha valami nagyobb kavarodás vagy krízishelyzet áll fenn, ráadásul egy felülről iderendelt parancsnok van a főhadiszálláson, senki sem fog Morgan előtt távozni, ez alapvető szabály a seregben.

Morgan egy óra múlva ment el, Reacher tisztán látta. Egy egyszerű szedán gördült ki a kapun, ráfordult a háromsávos útra, és elhajtott Reacher mellett. A sötétben egy pillanatra meglátta, hogy Morgan ül a kormánynál pizsamaszerű egyenruhájában és szemüvegben, még mindig jól fésült hajjal. Egyenesen előrebámult, mindkét kezét a kormányon nyugtatta. Úgy festett, mintha valakinek a nagynénikéje volna, és épp bevásárolni indulna. Reacher figyelte a visszapillantó tükörben, amíg a hátsó lámpái eltűntek a domb hajlata mögött.

Aztán várt.

Ahogy arra számított is, a következő negyedórában egész exodus indult meg. Újabb öt autó hajtott ki: kettő balra kanyarodott, három jobbra. Négyben egy-egy ember ült, az egyikben három. Mindegyik autón csillogott az éjjeli harmat, és fehér kipufogófüstöt eregetett. Eltűntek a távolban, jobbra és balra, a füst is ellebegett, és a világ ismét elcsendesedett.

Reacher várt még tíz percig, biztos, ami biztos. De más nem történt. Az ötven méterrel odébb emelkedő régi épület némának és nyugodtnak tűnt. Az éjszakai ügyelet ideje egy külön kis világ. Reacher indított, lassan leereszkedett a domboldalon, és bekanyarodott a kapuhoz. Az őrbódéban egy új őr volt, egy fiatal srác, közönyös és nyugodt. Reacher megállt, és leengedte az ablakot, mire az őr odalépett.

– Uram?

Reacher megadta a nevét, és azt mondta:

– A szolgálati helyemre jelentkezem, a parancs szerint.

– Tessék?

– Rajta vagyok a listáján?

A srác megnézte.

– Igen, Reacher őrnagy. De csak holnap reggelre vártuk.

– Azt a parancsot kaptam, hogy jelentkezzek reggel nyolc előtt.

– Igen, uram, látom. De most éjjel tizenegy óra van.

– Vagyis reggel nyolc előtt, a parancs szerint.

Az őr nem válaszolt.

Reacher folytatta:

– Egyszerű kronológiai kérdés. Alig várom, hogy munkába állhassak, ezért egy kicsit korábban jöttem.

Semmi válasz.

– Ha akarja, megkérdezheti Morgan alezredest. Biztos vagyok benne, hogy már odaért a szálláshelyére.

Semmi válasz.

– Vagy megkérdezheti az ügyeletes őrmestert.

– Igen, uram, inkább ezt fogom tenni.

Az őr telefonált, egy-két másodpercig hallgatott, aztán letette a kagylót, és azt mondta:

– Az őrmester azt kéri, hogy menjen oda a recepcióspulthoz.

– Úgy lesz, katona – felelte Reacher. Továbbhajtott, és leparkolt a kis piros sportkocsi mellett, amely még mindig ott állt. Kiszállt, bezárta az autót, és besétált a kinti hidegből. Az előcsarnok csendesnek és nyugodtnak tűnt. Érezni lehetett, hogy éjszaka van. A recepcióspultnál még mindig ugyanaz az őrmester volt. Épp befejezte a munkáját, és készült indulni. Egy magas széken ült, és valamit gépelt, feltehetően az aznapi jelentést. A seregben erre mindenhol nagy gondot fordítanak. A nő abbahagyta a munkát, és felnézett.

– Ezt a látogatást is feljegyzi a belépési naplóba? – kérdezte Reacher.

– Milyen látogatást? Az őrnek is szóltam, hogy ne jegyezze fel, hogy belépett.

Az őrmester már nem volt olyan hallgatag, mint korábban, most, hogy a betolakodó Morgan már elhagyta az épületet. A nő fiatal volt, de látszott rajta, hogy tökéletesen érti a dolgát, ahogy az őrmesterek a világon mindenhol. A jobb mellzsebén lévő névtáblán Leach felirat állt.

– Tudom, hogy ki maga – mondta.

– Találkoztunk már?

– Nem, de itt mindenki ismeri a nevét. Maga volt ennek az egységnek az első parancsnoka.

– És tudja, miért jöttem vissza?

– Igen, uram, hallottuk.

– És mi az általános reakció?

– Vegyes.

– És a maga személyes reakciója?

– Biztos vagyok benne, hogy van valami magyarázat a dologra. És tizenhat év hosszú idő. Vagyis valószínűleg valami felsőbb politikai játszmáról van szó. Az ilyen ügyek általában nagy marhaságok. És ha nem erről van szó, akkor meg biztos vagyok benne, hogy az a pasas megérdemelte annak idején, amit kapott. Vagy még rosszabbat is.

Reacher nem válaszolt.

Leach folytatta:

– Gondoltam, hogy figyelmeztetem, amikor először megérkezett. Az lett volna a legjobb, ha azonnal elmenekül. Én tényleg szerettem volna elküldeni, de parancsom volt, sajnálom.

– Hol van Turner őrnagy?

– Ez egy hosszú történet.

– És hogy szól?

– Afganisztánba rendelték.

– Mikor?

– Tegnap délben.

– Miért?

– Vannak ott embereink, és adódott valami zűrös ügy.

– Miféle ügy?

– Azt nem tudom.

– És?

– Turner őrnagy nem érkezett meg.

– Ezt biztosan tudja?

– Minden kétséget kizáróan.

– És akkor hol van?

– Senki sem tudja.

– Morgan alezredes mikor érkezett ide?

– Pár órával azután, hogy Turner őrnagy távozott.

– Hány órával utána?

– Talán kettő.

– És megindokolta, miért van itt?

– Úgy tűnt, hogy Turner őrnagyot felmentették a parancsnoki posztról.

– De Morgan nem mondott semmi konkrétumot?

– Nem, a világon semmit.

– Turner őrnagy elszúrt valamit?

Leach nem válaszolt.

– Előttem nyugodtan beszélhet, őrmester.

– Nem, nem szúrt el semmit. Nagyon jól végezte a munkáját.

– Szóval csak ennyit tud? Eltűnt, és semmit nem mondtak róla nyíltan?

– Ez idáig ennyi.

– Semmi pletyka? – kérdezte Reacher. Az őrmesterek egész hálózatot alkotnak a seregen belül, ez mindig is így volt, és mindig így lesz. Kitűnő hírforrások, mintha két lábon járó bulvárlapok lennének.

– Egy apróságot azért hallottam – mondta Leach.

– Mi volt az?

– Lehet, hogy semmiség.

– Szóval...?

– És lehet, hogy semmi köze ehhez az ügyhöz.

– Igen...?

– Valakitől azt hallottam, hogy a Fort Dyer-i fogdában van egy új rab.