Table of Contents

Title Page

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2021

A Red River rablói

Úton

A kunyhó ura

A titok

A BORÍTÓT A DIGI-BOOK KIADÓ TERVEZTE

Friedrich Gerstäcker

A FEHÉR ÖRDÖG

fordította:
ismeretlen

BUDAÖRS, 2021

DIGI-BOOK MAGYARORSZÁG KIADÓ

www.digi-book.hu

ISBN 978-963-559-452-8 EPUB
ISBN 978-963-559-453-5 MOBI

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2021

első kiadás:
1850 körül

az elektronikus változat az 1930. évi
magyar nyelvű kiadás alapján készült

a borító Winslow Homer (1836 – 1910 Old Friends
című festménye részletének felhasználásával készült

Az e-kiadás szerzői jogi megjegyzései

Ennek az e-könyvnek a felhasználási joga kizárólag az Ön személyes használatára terjed ki. Ezt az e-könyvet nem lehet ismételt értékesítésre továbbadni, sem továbbértékesíteni; nem lehet többszörözni és tilos más személynek továbbadni! Ha szeretné ezt az e-könyvet más személyekkel is megosztani, kérjük, hogy minden további személy számára vásároljon újabb példányokat. Ha Ön úgy olvassa ezt az e-könyvet, hogy azt nem vásárolta meg, vagy nem az Ön személyes használatára lett megvásárolva, úgy kérjük, hogy küldje azt vissza a http://www.digi-book.hu címre és vásárolja meg ott saját példányát. Köszönjük, hogy tiszteletben tartja ennek a szerzőnek és kiadónak a fáradságos munkáját.

A Red River rablói

Észak-Amerika újra egyesült államaiban véget ért a polgárháború. Lee generális, a fölkelők sikerekben legdúsabb tábornoka, megadásra kényszerült, Davis Jefferson elnököt elfogták és a déli hadsereg részint fogságba került, részint szétszóródott. A legtöbb katona ezek után átment a déli határon Mexikóba, ahol egy részük újra szolgálatba állt Juarez, indián parancsnoksága alatt, Miksa császár ellen, mások nyugatra menekültek, a még szintén ellenséges törzsekhez - valamennyien azonban mégis csak addig, míg megelégelték az ilyen életet s visszavágytak az Államokba, munkájukhoz.

Igaz, amíg a háború még tartott, különösen a nyugati államokban alakultak rablóbandák, kik barátot és ellenséget egyforma pártatlansággal elintéztek. Ilyenek voltak a jayhawkerek Arkansasban, a bushhawkerek, eredetileg gerilla-harcosok, Missouriban. Európában akkor még azt hitték, mert tájékozatlanok voltak az amerikai viszonyok felől, hogy még a háború után is számtalan rablóbanda garázdálkodik az államokban szerte-széjjel, s ehhez hasonló eseteket meg lehetett figyelni különösen Mexikóban, valamint több korábbi spanyol köztársaságban - de az észak-amerikai más fából való. A háború különben is csak négy évig tartott és nem kettős életkorokig, mint például Mexikóban, nagyon is rövid ideig ahhoz, hogy egész nemzedékekből harci kalandorokat és martalócokat neveljen. A fiatalemberek, kik évekig éltek a harctereken, a legborzalmasabb megpróbáltatások közepeit, most már visszavágytak szülőföldjükre, a munkájukhoz, és hónapok, de sőt hetek múlva, amint a hadsereget elbocsátották, a most már újra szabad katonák a puskát fölcserélték az ekével, vagy a műhellyel. Még a magasabb rangú tisztek sem kívánták, hogy most már életük fogytáig a nemzet tartsa el őket zsíros nyugdíjjal, hanem újra hozzáfogtak előbbi foglalkozásukhoz, hogy a maguk emberségéből keressék meg újra a kenyerüket - mert aligha van nép annyira tisztában az idő értékével, mint az északamerikai.

Ahol még, mint Arkansasban, elkésett csőcselék szorongott, azt elég gyorsan felkutatták az ott élő „szomszédok”, anélkül, hogy igénybe vették volna a rendőrséget, s a békekötés után nem telt el még három hónap se, s az utak és erdők újra olyan biztonságosak voltak, mint azelőtt.

Annál nagyobb meglepetést keltett tehát az a szóbeszéd, hogy a Red Rivernél, és pedig a határkerületen, Arkansas és Texas között, rablónépség telepedett le, mely zavartalanul folytatja háborúját, az Észak ellen és mindent gyilkol és kirabol, ami körébe jut. Sajátságos módon azonban ellene szóltak ennek déli részről; néhány texasi ültetvényes ugyanis járt azon a vidéken és nem zavarták őket egyáltalában, s ugyancsak azt állítják, hogy nem tudnak semmit s nem is hallottak egy ott garázdálkodó rablóbandáról. S mégis eltűntek személyek, kik Északról jöttek s arra a tájra merészkedtek, s találtak néhány négert is - az egyiket az erdőben meggyilkolva, a másikat széles szúrt sebbel a hátában, amint vitte lefelé a Red River vize.

Honnan vették, megmondani senki sem tudta - mint ahogyan ez az effajta dolgoknál lenni szokott, ez a levegőben volt - de azt beszélték, hogy a banda vezére egy Bakker nevezetű ember, ki megfogadta, hogy megöl minden „yankeet" és „négert” és valóban az volt a tény, hogy meggyilkolt déli emberről nem tudtak. Annál inkább tartotta most kötelességének a Little Rockban levő katonai hatóság, hogy kiküldjön egy portyázó különítményt ezen bandafőnök ellen, aki a háborút saját szakállára, ha mindjárt kicsiben is, tovább óhajtja vinni.

Száz ember vonult ki Root ezredes vezetésével; de hasztalan kutatták át az egész kerületet, nyomát se tudták találni a rablóbandának. Az ott szétszórva lakó pamutültetvényesek szintén nem akartak tudni egy ilyen bandáról, és két hónap múlva a csapat dolgavégezetlenül tért vissza Little Rockba, ahová azt a jelentést vitte, hogy a banda, ha ugyan létezett valaha, szét van szórva, vagy mindenesetre mélyebben belekergették Texasba.

Alig ért azonban az ezredes újra az állam fővárosába, s jelentése éppen útban volt a főhadiszállásra, amikor újabb hír jött egy yankee utazókereskedő meggyilkoltatásáról és egy szabad néger megöléséről, ki vele volt, s amikor alig egy héten belül ezek a rossz hírek megismétlődtek, nem lehet már kételkedni benne, hogy az ezredes bizonyára rossz helyen kutatott, s a banda, csakúgy, mint eddig, tovább garázdálkodik.

Little Rockban szolgált egy fiatal kapitány; Bradshaw, ki az utolsó háborúban különösen kitüntette volt magát és fontos szolgálatokat tett az akkor szintén zendülésben levő indiánok ellen. Teljesen ismerte a rézbőrűek szokásait és harci módját, és Solwitch tábornok, aki most ott parancsnokolt, elhatározta, hogy rábízza egy újabb kiküldendő osztag vezetését.

Bradshaw a déli Unióból való volt, New Orleansban született, - de apja északról jött oda, ahol nagyobb üzletet alapított és szintén rabszolgákat tartott. Felesége megrögzött délvidéki volt, épp úgy a leányai is, kik közül az egyik Charlestonba ment férjhez s röviddel a háború kitörése előtt ott meghalt, csüggtek a Délen, mint ahogyan egész különös módon a gyöngéd nem határozottan és szinte fanatikusan tartott ki végig a rabszolgaság fönnmaradása mellett. Csak a fiú, kit Északon neveltek, állt az Unió pártján, vagy legalább is odapártolt a háború kitörésekor, és most, anyja nagy bánatára, diadalmasan küzdötte végig a háborút.

Rögtön hajlandó is volt a kissé kalandos vállalkozásra, de Solwitch tábornoktól nem száz embert kért, hanem csupán tizet, kíséretül, de ezeket ő maga keresné ki magának. Úgyszintén helyénvalónak tartotta, hogy a kis csapat, nem kél útra formaruhában, hanem az erdőben élő telepesek szokott öltözetében. Hogy állig fegyveresen jártak, az ebben a vad országban nem tűnt fel senkinek. A Nyugat lakói még a legbékésebb időben is sohasem mennek el hazulról hosszú puskájuk s a nehéz vadászkés nélkül, mert ahol járnak, ott egyúttal vadászaton vannak, s medve és párduc még most is akad, mint ötven év előtt, a civilizációtól alig érintett ama országokban. De most éppen jócskán vonultak a déli államok lakói közül olyanok, kik nem voltak megelégedve az új viszonyokkal, túl a határon Texasba, sőt ezen végig egészen Mexikóba, s az effajta emberek nem vittek magukkal más poggyászt, mint a fegyvereiket, egy fejszét és valami kevés élelmiszert, talán egy tiszta ingbe göngyölve a hátukra akasztott gyapjútakaróval, s ilyen kis csapatok mindenfelé mutatkoztak a határmenti helységekben és nem tűntek fel.

Bradshaw elhatározta tehát, hogy ilyenformán fogja végezni nem minden veszély nélkül való portyázó útját és Solwitch tábornok, kit az első kísérlet sikertelensége, mely hasztalan próbálta volt felkutatni a bandát, megzavart, s aki szintén ismerte azon kerületek viszonyait, nemcsak megengedte néki, hogy a csapatát ilyenformán állítsa ki, hanem kérésére megengedte, hogy föltétlenül titokban tartja az egész expedíciót, ő maga személyes tapasztalatból tudta, hogy ezekben a déli kerületekben mennyire gyűlölik még a yankeet s mindent föltételezett az eddigi rabszolgatartókról, azt is, hogy nem árulnak el egy raj törvénytelen csőcseléket, de talán még a segítségükre is vannak, ha az a meggyőződésük, hogy ezek bűnös működése csupán az Észak lakói és hívei ellen irányul.