Table of Contents

Title Page

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2021

A FEKETE PAPAGÁJ

SZINGAPÚRI EPIZÓD

KENDŐ

S. S. CAMBODIA

CONQUEST

AKI ÁLMOKKAL KERESKEDIK

A MALÁJI HÁZ

SALAZAR

BARABBAS

A BORÍTÓT A DIGI-BOOK KIADÓ TERVEZTE

Harry Hervey

A FEKETE PAPAGÁJ

fordította:
Forró Pál

BUDAÖRS, 2021

DIGI-BOOK MAGYARORSZÁG KIADÓ

www.digi-book.hu

ISBN 978-963-559-454-2 EPUB
ISBN 978-963-559-455-9 MOBI

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2021

első kiadás:
1923

első magyar kiadás:
1927

a mű eredeti címe:
The Black Parrot,
A Tale of the Golden Chersonese

a borító Walter Spies (1895 – 1942)
The Landscape and her children (1939)
festménye részletének felhasználásával készült

Az e-kiadás szerzői jogi megjegyzései

Ennek az e-könyvnek a felhasználási joga kizárólag az Ön személyes használatára terjed ki. Ezt az e-könyvet nem lehet ismételt értékesítésre továbbadni, sem továbbértékesíteni; nem lehet többszörözni és tilos más személynek továbbadni! Ha szeretné ezt az e-könyvet más személyekkel is megosztani, kérjük, hogy minden további személy számára vásároljon újabb példányokat. Ha Ön úgy olvassa ezt az e-könyvet, hogy azt nem vásárolta meg, vagy nem az Ön személyes használatára lett megvásárolva, úgy kérjük, hogy küldje azt vissza a http://www.digi-book.hu címre és vásárolja meg ott saját példányát. Köszönjük, hogy tiszteletben tartja ennek a szerzőnek és kiadónak a fáradságos munkáját.

A FEKETE PAPAGÁJ

A Csendes-óceán valamelyik szigetéről jöhetett. Lehet, hogy ültetvényes, esetleg kereskedő vagy gyöngyhalász, csak annyi bizonyos, hogy nem tartozik a világot járó, kedélyes turistákhoz.

Mindezt a Hotel India tulajdonosa állapította meg magában, miközben azt a szikár, barnaképű idegent szemlélgette, aki a szálloda motorcsónakján közeledett a kikötőből és egyik kezében egy fekete kézitáskát szorongatott, a másikban pedig egy madárkalitkát. A férfi fehér nyersselyem ruhát hordott és övére egy színes selyemkendőt kötött, olyat, amilyet a jávai asszonyok szoktak hordani.

Da Vargas úr, a portugál származású szállodatulajdonos, most egy keserves füttyszóra lett figyelmes, amely a kalitkából rikoltott fel. Önkéntelenül a kalitkára nézett, melyben egy hatalmas, fehér papagájt pillantott meg. Hát ez bizony eléggé furcsa. Egy férfi, aki színes kendőt hord a dereka körül és papagájt hurcol magával. Ennek bizony meglehetősen kalandor íze van! - szőtte gondolatait a sokat látott fogadós. - Talán természetbúvár? Ebből a fajtából is sok megfordul Szingapúr körül. Ez lenne még a legjobb, mert ezek a derék bogarászok legalább rendesen fizetik a számláikat.

- Hotel India? - kérdezte hanyagul az idegen, miközben a motorosból kifelé kászálódott.

- Igenis, Mynheer! - válaszolta da Vargas előkelőén, aki a holland gyarmatokon használatos megszólítással akarta megtisztelni vendégét, hogy az mindjárt az első szavakból lássa, művelt fogadóssal akadt össze a jávai tengerparton.

- Remek konyha és mérsékelt árak! - tette hozzá gépiesen.

Az idegen bólintott, átadta táskáját a portugálnak, a kalitkát ellenben tovább is magánál tartotta. A papagáj, talán nem tetszett neki a kényelmetlen utazás, mérgesen rikácsolt és felborzolta tollait. Most látszott csak, hogy szárnytollai szép vörös színekbe játszanak és a bóbitáján aranysárga pihék ragyognak.

- Gyönyörű madár, Mynheer! - dicsérte da Vargas a papagájt, hogy kellemeset mondjon vendégének.

Az idegen némán bólintott, azután levette trópusi sisakját, ami lehetővé tette a szállodásnak, hogy most már alaposabban szemügyre vegye vendégét.

Meghatározhatatlan életkorú, pergamenszerűen szikár férfi volt, a szeme körül finom ráncok. A keze nyugtalan, keskeny, ideges, örökké mozgó. A szakálla rövidre nyírott, gondosan ápolt és olyan áttetszőén világos volt, hogy bizonyos megvilágításban egyáltalában nem is látszott.

- Sok vendége van jelenleg? - kérdezte hirtelen olyan feltűnően jó angol kiejtéssel, hogy szinte azt a benyomást keltette, hogy nem is angol az anyanyelve, csak a kalandorok nagyszerű készségével sajátította el ezt a könnyed kiejtést.

A portugál szégyenkezve és vonakodva válaszolta:

- Most már vége a nagy szezonnak.

Az idegen néhány pillanatig elgondolkozva nézett maga elé, azután megkérdezte:

- Nincsenek a szállodájában véletlenül olyan vendégek, akik nem régen érkeztek Macassarból?

- Macassar? - ismételte meg a portugál, miközben zsebéből néhány szinte feketének látszó sötét szivart halászott elő - nem uram, nem emlékszem, hogy jött volna onnan valaki. Talán egy ismerősét vagy barátját várja?

A vendég biccentett és egyúttal zsebre vágott egyet a feléje kínált finom, illatos szivarokból. Egyébként nem volt hajlandó társalgásba bocsátkozni, de a portugál nem tágított:

- Ön talán Macassarból való? - kérdezte.

Az idegen mosolygott, de olyan titokzatosan és értelmetlenül, hogy da Vargas nem tudott eligazodni rajta. Azért hát inkább általános érvényű megjegyzést tett:

- Ah, Macassar... nincsen egyetlen jóravaló szállodája, piszkos kis fészek!

A vendég végre rátért a lényegre.

- Mondja kérem, nem érkezett a nevemre levél vagy távirat? Garon a nevem.

Da Vargas lehunyta egyik szemét, ami nála gondolkozást jelentett és ezt nagyon hatásos póznak tartotta. Vendégét tehát Garonnak hívják. Eszerint francia. Nyilván tiszt, aki Huéből vagy Hai Fongból igyekszik hazafelé. Ez a felfedezés annyira meglepte, hogy közben el is felejtett Garon kérdésére válaszolni. Csak a megismételt kérdésre rezzent fel.

- Nem, monsieur - mondta -, nem jött levele! - Da Vargas igen büszke volt, hogy franciául monsieur-nek szólította az idegent.

- Hm! És mondja kérem, mikor indul egy hajó Szingapúrba?

- Szingapúrba? - ismételte a szállodás, megint félig lehunyva az egyik szemét. - Holnapután, de ha esetleg tovább óhajtana itt maradni...

- Köszönöm! - szakította félbe röviden az idegen, azzal táskáját a fogadósnál hagyva, hátat fordított és elsietett.

A fogadós ekkor egy matrózhoz fordult, aki a motorossal együtt a partra jött.

- Mondja csak, ez az ember, akit ide hoztak, Macassarban szállt a hajóra?

- Igen és mondhatom, meglehetősen be volt akkor rúgva!

Da Vargas úr harmadszor is hunyorított a fél szemével. Ejha! Berúgott? Hát mégiscsak francia tiszt és Indokínából jön. De mi az ördögöt keres itt Surabayában? És méghozzá egy papagájjal!

Da Vargas barátunk ezt a titkot sohasem tudta meg. De ha megtudta volna, úgy egészen bizonyos, hogy tisztelete lényegesen megnő az idegen irányában.

*

Ugyanekkor Garon úr is megfigyeléseket tett, csakhogy egészen más természetűeket. Agyában megint átviharzottak az elmúlt napok emlékei: a macassari forró napok, a lázas, lihegő vad éjszakák, a napfényen izzó fehér utcák, melyek alkonyatkor titokzatosan eltűnnek a tropikus éjszakában, mint az édes, ájuló kalandok.

- Az ördögbe is! - mormogta. - Tulajdonképpen csak a nevek változnak. Egyébként jók és gonoszak az emberek, mint máshol.

Hogy gondolatait zavartalanul szövögesse, sétára indult a szálloda kocsiján és szórakozottan nézte az utca tarka népét, a sisakos katonákat, a rongyos kulikat, a satnya kínaiakat, a vad külsejű arabokat és jávaiakat.

- Nem, ez már más, mint azok a furcsa kínai városok, amelyekben éltem - mormogta magában. - Itt már nem szárnyal gyermekkorunk rejtélyes és groteszk fantáziája, hiszen már majdnem olyan rend és tisztaság van, mint Európában.

- Eh, ez a tropikus Hollandia, az anyaország unalmával és tisztaságával! - mosolygott gúnyosan. - No lám, a házakon nagy, aranyozott számok és utcanevek. Brr, ezek a számok! Ah, Cayenne-ben... az ember beletemetkezik a csendbe és az erdők végtelenjébe. Cayenne... az örökké leselkedő felügyelők, a fehérruhás őrök és a deportáltak szürke vászonruhái... és a ruhákon számok. Emberszámok! Öt hónapig ott élni, az ólmos, rémületes csendben. Borzalmas meleg napok és éjszakák, melyek mint súlyos fekete pamutfellegek hullanak le. És senki sem tudott róla. Egy lélek sem. Egyedül dolgozott, egyedül várt, egymaga viselte ennek a pokoli életnek minden terhét. Igen, ilyen magányos lélek volt mindaddig, amíg el nem jött a szabadulás éjszakája, amely elvitte az ördögszigetről. A szabadon bocsátottak Finots házában gyülekeztek, és azután a koromsötét éjszakában kis kézilámpák fénybogarai gyulladtak fel, halk, suttogó beszélgetés, azután ütemes léptek rótták az erdei utat hosszan végig a városig, a kikötőig, a szabadságig!

Óh, milyen régóta áramlott ez az örök emberszámokból álló kígyó a mocsarak irányába, és ott elvesztek, eltűntek sokáig, nagyon sokáig, amíg végre megint megindultak a város felé, már sokkal kisebb sorban, megfogyatkozva. És útjukban jött már velük szembe az új csapat! Óh, de nagyszerű érzés volt megint látni a várost és azután a kikötőt, a hajót!...

Thursday Islandon tették partra, egyikén ama fantasztikus vidékeknek, ahol a férfiak jó szerencsében reménykedve kiülnek a kikötőbe és várják, hogy történjen velük valami. Minden megindulás nélkül nézte a távozó hajót. Magára maradt, és csak harmadnapra várták arrafelé újabb hajó érkezését.

Ez a három nap éppen elegendő volt, hogy aranyló borral ködökbe veszítse a múlt borzalmait és újonnan ébredő reménnyel várja a jövőt. Mikor az újabb hajó megérkezett, mámorosán hagyta el a nincstelen emberek e szomorú kikötőjét.

Macassar. Legnagyobb meglepetésére a múlt üldöző árnya nem követte. De az is lehetséges, hogy csak szünetet tart. Előnyt ad neki. Majd eléri még idejében. De most élvezte a felszabadulás édes perceit. Csak úgy homályosan ködlött előtte a furcsa városi élet, a fehér és sárga emberek színes káosza a piacokon és azután ismét új hajóra szállt.

Most itt volt Surabayán. Ilyen messzire vetődött. Egyedül! És céltalanul. Holott elszánt, kemény ember volt, aki talán sok botorságot cselekedett életében, de mindig hideg fejjel, megfontoltan, határozott céllal!

- Ezer mennykő és pokol! - káromkodta el magát. - Már megint ábrándozom és érzelmeskedem. Ezt biztosan az éghajlatváltozás okozza. Legjobb lesz, ha néhány csésze kávét iszom.

Gúnyosan nevetett, a homlokát végig simította tenyerével és most egyszerre nagyon fiatalnak látszott, mint egy kamasz, aki éppen álmából ébred.

A papagáj halkan füttyentgetett. Erre a kalitkára terelődött figyelme és vihogni kezdett, de minden kedély nélkül. Igen, ez a papagáj jól beleillet az ő életfilozófiájába, melynek egyetlen kemény elve ez volt: mindenkin keresztülgázolni a cél érdekében. Valóban, ezt a madarat is egy határozott cél szolgálatába állította. Majd, ha azt elérte, akkor a papagájt ismét sorsára fogja bízni.

Ilyen gondolatok között tért vissza a szállodába. Mikor végigment a szálloda nyitott teraszán, néhány fehérruhás alakot pillantott meg egy asztal körül. Egy férfi cigarettára gyújtott és a gyufa hirtelen fellobbanó fénye mellett észrevette, hogy a kezén annyi a forradás, mintha megannyi gyűrű vonna rá barázdát. Ah, igen, acélbilincs szántotta ezeket a megbélyegző nyomokat.

Az éjszaka leszállt, sötét, tropikus éj. A tenger felől jövő langyos szellőben az emberek megborzongtak, mintha gyenge láz remegtette volna meg őket.

Vacsora után a szálloda vendégei kisebb-nagyobb csoportokba verődtek össze a teraszon. Garon lassan végigsétált az asztalok között és a terasz legvégén foglalt helyet egy magányos asztalnál. Jól tudta, hogy a biliárdszobából valaki figyeli, de úgy tett, mintha semmit sem venne észre. Leült és cigarettázva várt nyugodtan. Az a másik csakugyan jött. Követte, mint az árnyék. Néhányszor elsétált mellette, aztán egyszerre mégis csak szembe fordult vele:

- Megengedi, hogy helyet foglaljak az asztalánál? - kérdezte jellegzetes angolsággal.

Garon bólintott. A másik leült és az asztali csengőt megnyomva, a pincért szólította.

A pincér zajtalanul megjelent és felvette a rendelést.

- Ön, nemde, idegen itt, Surabayában? - kérdezte az angol.

Garon igent mormogott és néhány szivart húzott elő, mellyel megkínálta ismeretlen vendégét. Az elvett egyet, rágyújtott és a fellobbanó fénynél látható lett ovális, sápadt arca.

- Észrevettem, amikor megérkezett - hangzott a sápadt, ovális arcú angol hangja. - Mondja csak, tud valamit a papagája?

- Én nem foglalkozom madarak tanításával - válaszolta Garon -, csak vásárolom őket. Ezt például Thursday Islandon vettem.

- Madarakat gyűjt? Talán kitömi őket és múzeumokban állítja ki?

- Óh, nem. Veszem és eladom őket! - mosolygott Garon.

- Aha, értem már! Madárkereskedő!

Garon megint nevetett, de kedvetlenül.

- Megint téved. Nem vagyok én madárkereskedő. Csak óvatosságból viszek magammal, bárhová is megyek, egy madarat. Ha azután nyomorba jutok, végszükség esetén eladom és így megint egy kis pénzhez jutok.

- De hát nem szereti meg közben ezeket az állatokat?

Garon megint nevetett.

- Az üzletbe nem szokás belevinni az érzelmeinket!

- Madarak, hm! - merengett el a másik és hirtelen furcsán mosolygott. - Mondja csak, kérem, Thursday-Islandon volt, undok kis hely, mi? De nem akadt ott véletlenül útjába a Fekete Papagáj?

Garon zavartan mosolygott és ujjaival szórakozottan játszadozott kabátja gomblyukaiban.

- Egy fekete papagáj? Ezt kérdezte? Hát van ilyen madár a világon? Ismerem a fekete kakadut, amelyről a természettudósok azt mondják...

- Óh - vágott közbe a másik -, egészen biztos, hogy a Fekete Papagájról is hallott már.

- Be kell vallanom tudatlanságomat - füllentette Garon. - Tudja, New-Cumberlandban voltam és valósággal el voltam temetkezve öt hónapig.

Néhány perc múlva az angol megint felvette a társalgás fonalát. De előbb egy új szivarra gyújtott. És Garon jól látta csuklóján a bilincsek okozta forradásokat.

- Le Perroquet Noir! Így hívják franciául Cayenne-ben. A Fekete Papagáj. Ez ugye elég regényesen hangzik?

- De hát mi ez? Miért hívják így?

Megint a furcsa vihogás.

- Hát bizony éppen ilyen joggal kérdezhetné azt is, hogy kicsoda az ördög? És ki tudja? Talán csakugyan az ördög, aki elhatározta, hogy egy kis ideig az emberek között fog élni. Talán híveket akar toborozni és ha sikerül, akkor visszamegy az alvilágba. Mert tudja, Guyana egyenesen a Hades bejárója, ezt mondhatom! De hát akár ördög, akár nem, mondhatom, nagyon érdekes kis poklot rendezett be a büntető gyarmaton. A hivatalnokok azt hiszik, hogy az Ördög-sziget egyik szabadult fegyence, valami Letoumeau nevű útonálló. De maga persze azt szeretné tudni, hogy miért hívják Fekete Papagájnak? Hallottam erről egy történetet, egy francia tiszt mesélte, aki az őrség egyik parancsnoka volt. Egy sötétbőrű gyilkost hoztak egyszer Guyanára. Ezt nevezték el a fegyencek Fekete Papagájnak. Tudja az ördög, miért. Talán hasonlított a papagájhoz. A gyarmatra való megérkezése után rövidesen megölte felügyelőjét. Undok kis történet, mondhatom. Természetesen minden teketória nélkül halálra ítélték. Hamar megy ez a fegyencgyarmaton. Na, most már képzelje el a kivégzés reggelét. Esős, ólmos hajnal. Hm, nem mondaná meg, hogy miért végzik ki az elítélteket mindig hajnalban? De hát nem erről van szó. A Papagájjal közölték a halálos ítéletjogerőre emelkedését, elküldték hozzá a lelkészt, a hóhér a guillotine-nal való kivégzés előtt elvégezte rajta a kivégzendők utolsó toalettjét, a borotválást és az ing gallérjának levágását. Aztán átkísérték a siralomházba. Képzelje el a helyzetet. Hajnal van, a fegyenceket oda vezénylik a kivégzés, színhelyére, a vérpad áll, a katonaság négyszöget alkot, az elítéltet már hozzák, mellette a hóhér és a lelkész. Ebből a kutyaszorítóból ugyan nem lehet megmenekülni! És mit gondol, hogyan viselkedett ez a borzalmas fickó, ez a kétszeres gyilkos? Azt hiszi, hogy talán remegett és megtört? Sebillot tiszt úr, aki nekem ezt mesélte és aki jelen volt a kivégzésénél, azt mondja, hogy mindennek nyoma sem volt. Az elítélt rejtélyesen, gúnyosan nevetgélt magában, mint aki valami nagyon furcsa, érdekes titkot tud. Igen, rámosolygott a vérpadra, a guillotine-ra. Ebből is láthatja, hogy megátalkodott bűnös lehetett. Közvetlenül a kivégzés előtt megengedték neki, hogy még beszélhessen. Tudja, ez már olyan régi szokás.

- Levághatjátok a fejemet, gazemberek - kiáltott fel -, de jaj nektek, mert visszatérek és akkor majd megfizetek nektek!

Persze, ostoba, üres fenyegetésnek vették. És kivégezték. Sebillot, aki szorosan a vérpad mellett állott, azt állítja, hogy még a levágott feje is mosolygott.

S ettől kezdve mintha megbabonázták volna a szigetet. Először Letourneau szökött meg és ezt rövidesen egész sereg más szökés követte. Három hét sem telt bele, megbetegedett és meghalt a hóhér, aki a Fekete Papagájt kivégezte. A fegyencek suttogni kezdtek: ez a Fekete Papagáj bosszúja.

A fegyencek szökése pedig egyre tartott. És valahányszor egy eltűnt, a parancsnok egy kis cédulát talált a lakásán vagy az őrhelyén, melyen ez állt: Le Perroquet Noir - viens me chercher.[1] A felügyelők nagy zavarban voltak. Vajon hová menekülhettek a fegyencek? Hallottam olyasfélét, hogy Paramabiruban van egy szökött fegyenceket pártfogoló szövetség. És hallottam más épületes dolgokat is.

Egy kis szünetet tartott, azután nagyot húzott likőrjéből és folytatta:

- Néhány matróz mulatott egy kikötő csapszékében. A beszéd a Fekete Papagájra terelődött. Egyikük egy olasz kalandorról beszélt, aki hallatlan vakmerőséggel rabolt és hamisított ékszereket és az egész világot megcsalta, zsarolta. Azt mondta, hogy talán ez a félig útonálló, félig nagyvilági életet élő kalandor a Fekete Papagáj? Es azt mondják, hogy ez a regényes rabló toborozza össze a fegyencgyarmatról megszökött embereket, mert ezek a fickók valóban a legelszántabb és legmegbízhatóbb cinkosok.

- No, de - nevetett megint rejtélyesen az ovális arcú angol - az efféle mesék lehetnek érdekesek, de szülőanyjuk nem annyira a valóság, mint inkább a csapszékek bora és pálinkája.

Midőn újra szivarra gyújtott. Garon mosolyt látott elsuhanni a hosszú, vékony arcon, egy kissé gúnyos, kissé nyugtalanító mosolyt.

- Maga, aki madárkereskedő - mondta a forradásos kezű ember -, magának érdeklődnie kellene a Fekete Papagáj iránt. Ha megfogja, csinos haszna lehet belőle. Kissé nehéz munka, ugye? A kérdés ez: ki ő? Letourneau, az útonálló, vagy a csodálatos úri bandita, vagy a Fekete Papagáj szelleme?

Garon bosszúsan tekintett rá és felemelte poharát. A legközelebbi gőzössel Szingapúrba utazom - mondta kellő megfontolás után. - És hogy én ott megtalálom a Fekete Papagájt, nem valószínű. Köszönöm önnek a vendéglátást.

Később, már éjszaka, Garon bement még a városba. Da Vargas úr csodálkozott, vajon hová is mehet az ő csodálatos vendége ilyen későn? Nem tudhatta, hogy a franciának megbeszélése van Oei Moo Lin sörcsarnokában. De az a férfi, akinek a csuklóján forradás van, tudta. És akarta is tudni.

*

Mikor Garon késő délelőtt felkelt és a vakító, forró világosságba tekintett, nem volt éppen a legjobb hangulatban. Sápadt volt és fekete félholdak húzódtak a szeme alatt. Fokozódott rosszkedve, midőn pénztárcáját vizsgálta.

- Oh, Istenem - mormogta vállát vonogatva -, minden fogas kérdésnek van megoldása.

Azután kétség fogta el. Abban az esetben, ha nem valósul meg a reménye Szingapúrban? Akkor mi lesz? Tévedett? Lehetetlen, neki sikerülni fog. Vagy megölik. Azzal, amit tud, nem hagynák őt életben, ha nem állta ki a próbát. És milyen próba volt ez, gondolta magában. Rövid pár hét alatt eltemette büszkeségét, eltemette önbecsülését, az utolsó erényt, amit férfi eladhat és rabló lett belőle. És mindez azért, mert álmait múltjával együtt egy börtön odújába zárta és egy célnak szentelte magát.

Reggelinél Da Vargas úrnál puhatolódzni kezdett bizonyos dolgok után, de kevés eredménnyel.

- Tehát most így nevezi magát, hm? - tűnődött magában. - De hát végre is a gazembereknek minden kikötőben más nevük van.

Pár perccel utóbb elválaszthatatlan madarával a hajózási irodához hajtatott és helyet foglaltatott magának. Ezután már csak kevés aprópénze maradt, ez még kocsira se volt elég. Gyalog ment tovább.

Útközben áthaladt két hídon és egy hosszú útra ért, melyen úgy váltakoztak az árnyékok és színek, mintha Kína kellős közepén járt volna. A kapubejáratokból és a tarka házak ablakaiból sárga arcok tűntek elő, különféle kereskedések: Fu-chau és Chi-fu-i selyemmel teli boltok, amelyek füstölőktől és afrikai aromás rumitól illatoztak, boltok, ahol Burma és Sziám istenei büszkén néztek az európai származású istenekre, boltok, melyek büszkélkedtek aranyporukkal. Ceyloni gyöngyeikkel és cambay-i drágaköveikkel. És volt egy bolt, melyben a madarak vidáman tisztogatták tarka tollaikat bűzös kalitkáikban.

Ez utóbbiba ment be Garon. Egy kínai ült ott a párnáján, keresztbe tett lábakkal. Garon érkezésére felemelkedett és eléje jött. Megnézte a papagájt, intett a tulajdonosának és várt.

A francia, akinek szeme lassan alkalmazkodni kezdett a mesterséges kettős világításhoz, egy sarokban cobolyt pillantott meg kalitkába zárva. Kis tollas állatok tekintgettek rá, kék, zöld, karmazsinpiros és szürke papagájok. Gúnyosan azt gondolta magában, hogy egyik se a „Fekete Papagáj”.

- Én nem venni akarni - mondta pidginül, az itteni érintkezés nyelvén -, én eladni akarni.

A kínai hunyorított egyet, mintha csak a madarára tekintene és büszkén mondta:

- Én beszélek angolul. - Majd hozzáfűzte: - Nevem Soy Lim; hallott már rólam? Sok éven át üzletem volt Szingapúrban, a Rochore utcában.

A humor fénye tette élénkké Garon szemét.

- Valóban, Soy Lim, el akarom adni ezt a papagájt, amely a Cacatua leadbeateri fajhoz[2] tartozik és igen értékes példány. Nem szívesen válok meg tőle, de hát minek tagadjam, pénzre van szükségem. És időnként szeretek másféle madarakat is vásárolni.

A sárga embernek és a fehérnek a pillantása találkozott. Soy Lim hunyorgatott, forgatta a kalitkát és dicsérte a benne lévő madarat. A papagáj keservesen rikácsolt és Garon némi keserűséget és szemrehányást érzett ki abból. Egy pillanatra valami elérzékenyülés is elfogta, de ezt csakhamar legyűrte.

- Hát mondja meg kérem, mennyit ad érte?

A kínai úgy tett, mintha számolgatna magában, azután kibökött egy összeget.

- Adjon hozzá még tíz forintot és a madár a magáé! - mondta Garon.

- Ah, hiszen nem adnék érte egy garast sem, ha nem volna véletlenül Goebengben egy orvos, aki éppen egy ilyen papagájt keres. Azért hát nem bánom, adok még két forintot.

- Tízet! - mondta nyomatékosan a francia.

- Kettőt!

- Tízet, barátocskám!

- Hármat!

- Azt mondtam, hogy tízet.

A kínai makacsul rázta a fejét:

- Legfeljebb négyet. De egy centtel se többet!

Garon hóna alá csapta a kalitkát és az ajtó felé ment.

- Öt! - kiáltotta utána Soy Lim.

Garon habozott egy ideig. Azután vállat vont:

- Hát legyen, adjon még rá öt forintot és vigye a madarat!

A kínai egy ideig egy ócska takaró alatt kapargált, azután előhúzta a kialkudott összeget. Garon gondosan megszámolta, azután köszönésképpen biccentett és távozott. Egy panaszos füttyentés hangzott utána, szemrehányás és búcsú.

Alig hagyta el a francia az üzletet, a kínai a kalitka mellé telepedett. Óvatosan kesztyűt húzott a kezére, kinyitotta a kalitka ajtaját és a papagáj után nyúlt. A boldogtalan állat mérgesen rikácsolt és fenyegetően borzolta tollait. De a kesztyűs kéz nem ijedt meg, bátran és határozottan megfogta a tiltakozó madarat és azután Soy Lim a melléhez szorította a papagájt és gyengéden kezdett beszélni hozzá. A madár lassanként megnyugodott, a kínai pedig a fogával óvatosan lehúzta egyik kezéről a kesztyűt, azután a madár szárnya alá nyúlt és mint egy bűvész... egy összesodort papírtekercset húzott onnan elő.

[1] Jelentése: A Fekete Papagáj - gyere, keress meg. (a Digi-Book Kiadó megj.)

[2] Cacatua leadbeateri: inkakakadu. 38 cm-es testhosszúságú, társas madár, olykor 600 fős csoportokban él. (a Digi-Book Kiadó megj.)

SZINGAPÚRI EPIZÓD

Éjjel Szingapúrban. Párás, meleg sötétség. Lágy szellő fej a mangó- és aloé-fák lombjai között, a banán és kakaó érett gyümölcsei remegnek. A csillagok szinte lehúzódtak a buja föld felé, olyan mélyen, hogy az ifjú hölgy, aki a szálloda erkélyén állt, szinte azt hitte, hogy kinyújtott karjával már elérhetné a csillogó kis gömböket. Elábrándozva nézett a kikötő felé és pillantása két izzó fénysugárra tévedt. Két hajó jelzőlámpásai voltak ezek, de a nő úgy érezte, hogy mérges, zöld szemű medúzákkal néz farkasszemet.

Mintha könnyű sóhajtás hagyta volna el ajkát. Két hosszú karát vágyakozóan tárta a végtelen felé, és úgy állt, mint egy királynő: hódítón és parancsolón. Azután lassan lebocsátotta karjait és belépett a lámpák fénykörébe. Gyönyörű kimonóján aranylón fénylett egy óriási, hímzett sárkány. S azután - halk selyemsuhogás kíséretében - visszavonult szobájába és lebocsátotta az ablakfüggönyt.

- Medúza szemek! - villant át még egyszer emlékezetében az imént látott kép.

Hat éve már - mióta átlépte a bakfis kort -, hogy a világ legkülönbözőbb pontjain: New Yorkban, Nápolyban, San Franciscoban, Yokohamában megkísértette ez a varázs, mindenütt, ahol éjszaka hajók surrannak be a kikötőkbe.

Most merengve ült a tükör előtt és arcát nézte, ezt a szabályos, finom arcot, amely olyan volt, mint egy aranyéremre vésett uralkodói portré. A fiatal lány diadalmas orcája, amely azonban már megérett az asszonyiság forró titkaira.

Egy kis habozás után úgy döntött, hogy estére az arany moiré ruháját veszi fel. Ez jól fog festeni a kapitányi egyenruha mellett. Es egy pillanatra átsuhant gondolatában Remy Barthélemy francia kapitány figurája. Lassú, kényelmes mozdulattal lecsúsztatta selyem kimonóját, miközben gömbölyű, fehér vállai megvillantak a tükörben. És miközben estélyi ruháját felöltötte, halkan és vágyakozóan egy dalt dúdolt: Adio a Napoli! Mintha egy régen látott város édes emlékei kísértették volna meg. És Lhassa Camber, az élő gleccser, aki fagyos közöny alá rejtette célját és álmait, mindazt, ami őt a fél világon keresztülhajszolta, egy sóhajtásban fejezte be énekét.

Mikor elkészült toalettjével, még egyszer megnézte magát a tükörben. Nem festette ki az arcát. Nem mintha elvi kifogása lett volna a festés ellen, hanem nagyon jól tudta, hogy ajkának feltűnő pirossága nagyszerű és izgató ellentétben áll arca elefántcsont halványsárgával. Elégedetten állapította meg megjelenésének hatásosságát és azzal elhagyta a szobáját.

*

Mikor a terembe lépett egy tiszt felugrott helyéről. Az egyenruháját ékesítő számos kitüntetés ékesen beszélt változatos és veszélyes szolgálatáról. Szénfekete haja volt, az arca erősen lebarnult, de olyan nyugodt, mintha nem is nyugati, hanem keleti vér folyt volna ereiben. Külsejének ezt a keménységét azonban élénken ellensúlyozta szemeinek vidám és jóságos csillogása és szinte gyerekes szája. Rövidre nyírt, ápolt, fekete bajusza, még emelte ezt a rokonszenves benyomást.

- Egy kicsit megkéstem! - mentegette magát a nő.

- Valóban? Nem is tűnt fel! - hazudta a tiszt.

A nő fürkésző pillantást vetett rá. Olyan volt, amilyennek egy légionáriusnak lennie kell: férfi, aki éppen úgy uralkodik érzései, mint izmai felett. Ismertem az édesatyját - mondta a konzul, aki a tisztet Lhassa kisasszonynak bemutatta -, és kezeskedem, hogy nagyon jó családból származó úriember. Kellemes útitársat nyer személyében.

És Lhassa kisasszony csakugyan nagyon mulatságosnak és érdekesnek találta útitársát, aki már nagyon sok mindent látott és tapasztalt a világon és ötletesen, szellemesen tudott azokról mesélgetni.

- A férfiak mindig azt mondják, amit várunk tőlük, a nők viszont azt cselekszik - jegyezte meg Lhassa kisasszony. - Ha másként cselekedne, úgy az eredetiség gyanújába esne, ami mindig veszélyes!

A tiszt mosolygott:

- Valóban? Minden nő azt teszi, amit várunk tőle?

Ez a célzás talált, de Lhassa Camber ügyesen visszavágott:

- Erre csak akkor válaszolhatok, ha egészen világosan és őszintén nyilatkozik!

A francia tiszt meghajolt.

- Amint kívánja. Például az ember azt várná, hogy egy fiatal hölgy, aki a világ körül utazik, egy idősebb társalkodónőt, mondjuk egy elszegényedett arisztokratát tartson maga mellett.

- Ah! Ez egy kis illemtan és megleckéztetés? Valóban, tegnap, mikor a konzul azt mondta, hogy ugyanazzal a hajóval fogunk Bangkokba utazni, mindjárt az az érzésem volt, hogy maga egyúttal megbízatást nyert arra, hogy egy kicsit vigyázzon rám. Sőt valószínűleg négyszemközt beszéltek is erről. Mindazonáltal, kérem, ne tartson nekem erről előadást, mert én tudatában vagyok annak, hogy amit teszek, az illetlenség.

Azzal a fölényes és nyugodt biztonsággal beszélt, amely azokat a nőket jellemzi, akik megszokták, hogy feltűnést keltsenek és a társaság középpontjai legyenek. Barthélemy csodálkozva nézett rá. Jég és tűz! - gondolta magában, fennhangon azonban így szólt:

- Csak éppen azt akartam mindezzel mondani, hogy ön bátor és eredeti!

- Azt akarja ezzel mondani, hogy veszélyes is?

- Hogy mit jelent? Valóban magam sem tudom, mert ha a szemébe nézek, ott két teljesen ellentétes képet látok. De túlnyomóan mégiscsak fagyot, jeget, északi sarkot. És csak ritkán látok, vad, tropikus dzsungeleket, ismeretlen vad folyamokat és Ázsiát... igen Ázsiát!

- Talán nem is képtelenség, amit mond. Valóban, az a célom. Dzsungeleket és még ismeretlen folyamokat felfedezni. Mosolyog? Nem hiszi? Pedig látja, úgy érzem, hogy valami titokzatos kapocs fűz engem mindenhez, ami ismeretlen. És így érezhette ezt édesanyám is, különben miért is adta volna nekem ezt a furcsa nevet: Lhassa?

- Mindezt komolyan mondja?

- A dzsungelt gondolja? Miért ne?

- Maga nő... egészen más célokért kellene lelkesednie.

- Cél!? - kiáltott fel Lhassa keserűen, mint akit ez a szó elevenében talált. - Tehát maga is azt vallja, hogy a nőnek nem lehet más célja, mint hogy a bájaival hasson? De bennem mindig más becsvágyak égtek, mint a nőiességemmel érvényesülni. Más életcélt, tartalmat keresek, de még nem találtam rá, és lehet, hogy nem is fogom megtalálni. Lánykoromban az volt a célom, hogy egyetemre járjak és önállóan, tudományos sikereket aratva lépjek ki az életbe. Azután más célt tűztem magam elé: férjhez mentem. És azután...

Hirtelen elhallgatott és váratlan hevességgel más tárgyra tért.

- Mondja, kapitány úr, álmodott már maga földgömbbel? Még emlékszem, mikor először láttam életemben térképet. Világtérkép volt. És én szinte lenyűgözve, hipnotizáltan álltam és szerettem volna eleven valósággá emelni azt a hihetetlennek látszó dolgot, hogy a térkép apró kis fekete foltjai városok, a zöld színűek nagy mezők, a barnák hegyek és a kékek tengerek. Ott akartam lenni mindenütt, éreztem a nagy egységet, a föld végtelen változatait, a titkokat, a mozgást, a sivatagok forróságát, a jeges mezők dermedt hidegét, a kannibálok, sárgák, vörösek, fehérek csodálatos keveredését. És azután láttam egy földrészt - Lhassa mélyen, elgondolkozva sóhajtott fel -, melynek megpillantásakor úgy éreztem magam, mint a hálóba hullott lepke. Egyszer egy térképet vittem nagyapámhoz és kinyitottam: Ázsia volt. Tudja, egészen különös, jó pajtási viszony volt köztem és nagyapám között. Néztem a térképet és azt mondtam neki, hogy én egyszer el fogok menni Ázsiába. Nagyapám nevetett, mindig nevetett, mikor Ázsiáról beszéltem neki, mindaddig nevetett, amíg nem nőttem fel. Akkor ráeszmélt, hogy ez a rögeszmém mégis több volt, mint gyermeki fantáziálás. Ej, kicsikém - mondta -, nem nőknek való világrész az. Maláriát kapnál és a bőröd olyan sárga lenne, mint a citrom.

Egy este, mikor hazamentem, nagyapát karosszékében találtam, lába előtt egy összegyűrt, szétrongyolt Ázsia térkép hevert. Es mikor a szobába léptem, már tudtam, hogy nagyapa meghalt és én egyedül vagyok a szobában, ahol az ő utolsó üzenetét veszem át. Éreztem, hogy haldoklásában rám gondolt és ijedten gondoltam arra, hogy ha véletlenül jelen lettem volna, úgy okvetlenül kierőszakolta volna belőlem a végzetes ígéretet, hogy nem megyek Ázsiába. Igen, nagyon makacs volt, de én még makacsabb. Ázsia végzetesen vonzott és én elhatároztam: megyek. Hogy is jellemezzem magamat? Egy barátnőmnek volt egy gyönyörű Mackaw papagája, melyet vékony láncra verve tartott a parkjában. A papagáj a kertben hallgatta a szabad madarak fütyülését, csicsergését és izgatottan válaszolt azokra. Elrepült a végső határig. Ameddig csak lánca engedte. Azután egy napon eltűnt. Konok akaratával eltépte a láncot.

- Hm, egy Mackaw papagáj - mormolta félhangosan Barthélemy -, szép madár!

- Vad, nyugtalan, sohasem lehet teljesen megszelídíteni. Színes, kényes és hiú, de a szabadság a lételeme, mint a puszták szeleinek. És ilyen vagyok én is. így kerültem ide egészen egyedül, csak atyám egy öreg szolgálója kísér, Manuel, aki a Fülöp-szigetekről való. Oh, nem kísérőül hoztam, hanem kényelemből, hogy legyen, aki a poggyászomról gondoskodik és elintézi az apró, de mégis terhes teendőket. Voltam Bangkokban, Zamboangában, Karachiban. Zengő, érdekes nevek és egyedül, szabadon járok különös világukban, mint a Macaw-papagáj,[1] amely széttépte láncát.

- Es meddig marad Bangkokban? Ameddig a szeszélye tartja?

- Igen. Azután Sziámba megyek. Megnézem az aranylemezből készült Buddhát és alvó templomait. Egy embert keresek ott, akit sohasem láttam és aki nem is sejti, hogy hozzá megyek. Dr. Garth a neve. A hadseregben szolgált, törzsorvos volt. Nem hallott róla? Nem ismeri?

Barthélemy a fejét rázta.

- Nem, sohasem hallottam róla. De hát miről nevezetes ez az úr?

- Nagyapámmal együtt járt Virginiában iskolába. Nem írtam meg neki, hogy jövök, mert szeretem a meglepő, váratlan megjelenéseket - mosolygott. - Tudja, van bennem valami színműírói tehetség. De azért ne értsen félre. Nem szándékozom a házába tolakodni, szállodában fogok lakni. Ez az orvos az én jó ürügyem, ezzel magyarázom meg sziámi utazásomat. így nem lehet azt mondani, hogy minden cél és ok nélkül utazom Ázsiában.

- De nézze csak, kapitány úr, azt az embert - szakította ismét félbe elbeszélésének fonalát Lhassa -, azt, aki most az asztal mellett áll. Nem találja különösnek?

Egy rövidre nyírt, aranybarna szakállú férfira mutatott, aki fehér, nyersselyem ruhába volt öltözve és öve körül színes kendőt hordott, mint a jávai asszonyok.