Lexie King: A jégszívű herceg

Fekete szív 3.

©Lexie King

Szerkesztette/korrektúra: NeylaGrey

Borítóterv: WBM Book Cover Design

Szerző Facebook oldala:

https://www.facebook.com/lexiekingbooks/

Álmodozók Kiadó, Solt, 2025

Felelős kiadó: a kiadó ügyvezetője

https://www.almodozok.eu

ISBN 9786156546029

Minden jog fenntartva! A mű egyetlen része sem másolható, sokszorosítható, vagy használható fel a szerző és a kiadó előzetes írásbeli engedélye nélkül!

„Ez a könyv nem valós történetet ír le. A nevek, a szereplők, a helyszínek és az események a szerző képzeletének szüleményei. A valós eseményekkel, helyekkel és élő vagy elhunyt személyekkel való egybeesés pusztán a véletlen műve.”

Fontos figyelmeztetés!

A dark romance igen felkavaró jeleneteket tartalmazhat. Úgy mint a gyilkosság, feldarabolás, mocskos beszéd, szókimondó szexualitás, gyerekerőszak és megrontás, mérgező kapcsolatok a főszereplők között, gyerekek elhanyagolása és bántalmazása, öngyilkos gondolatok és ötletek, emberkereskedelem, drog- és alkoholfogyasztás.

Luna

Olyan, mint a sötét égbolt: végeláthatatlan, érinthetetlen, csodálatos, mégis dermesztően rideg.

Troy

Olyan, mint a Hold: távoli, tündöklő és különleges.

Sötét égbolt azért szerette Holdat, mert csakis az ő sötétségében szeretett fényesen ragyogni.

Hold azért szerette Sötét égboltot, mert ő csak akkor ragyoghatott, ha körülötte minden sötét volt.

Első fejezet

Troy, 32 éves

„Aligha lehet valaki mellett hazugságban élni… egy idő után a hazugság rád ül, megmérgez, befeketít minden szót, minden csókot, minden érintést.”

(Mia Asher)

Nem születtem árvának. Mégis árvaként kellett felcseperednem egy olyan helyen, ami az emberi természet rút és primitív oldalát mutatta meg. Az elme sötét és gonosz világát.

Egy árva gyerek, aki család, gyengédség és melegség nélkül nő fel, mindent képes megadni azért, hogy szeressék. Mindent!

Eladja a lelkét, eladja a testét.

Csakis azért, hogy érezze: ő is fontos. Azért, hogy valaki ne csak a vágya csillapítására használja őt.

Azok az alakok mind elhitették velem, hogy szeretnek, és nem a kurvájuk vagyok, hanem a szeretőjük, ami szerintük sokkal nemesebb, sokkal tisztább.

De ez hazugság volt. Minden hazugság volt.

Mégis elhittem, mert el akartam hinni. Azért, hogy csillapítsam a fájdalmat, a veszteséget.

Azért, hogy ne undorodjak magamtól, amikor belenézek a tükörbe. De a szívem tudta az igazságot. És amíg fáradhatatlanul pumpálta a vércseppeket a testembe, nem akarta elfogadni a sorsunkat.

Azt a sorsot, ami a világ sötét, mocskos bugyraiba taszítja le a lelkeket. Azt a sorsot, amit Jokernek köszönhetek.

Visszaemlékezés

Troy, 9 éves

Az élet kegyetlensége vagy megöl, vagy megerősít.

A szabályok ugyanazok, mint az állatoknál: csak a legerősebbek maradhatnak életben. A gyengéknek az árulókkal és a hűtlenekkel együtt pusztulniuk kell.

Az állatok is már kölyökként megtanulják, hogy küzdeniük kell minden egyes finomabb falatért. Ki kell harcolniuk a figyelmet, és el kell érniük a falkán belül, hogy felnézzenek rájuk.

Erősebbnek és kitartóbbnak kell lenned a többieknél, és nem hagyhatod, hogy élve felzabáljanak.

– Papa, papa – kiabáltam vígan, miközben lerohantam az emeletről. – James bácsi is eljött hozzánk? Láttam Ivett néni piros Mercedesét az ablakból.

– Nem, fiam. James bácsinak dolga akadt.

– Pedig megígérte, hogy amikor legközelebb találkozunk, elvisz motorozni.

Apám gondterhelten kifújta a levegőt, majd megtörölgette a zakója belső zsebéből elővett ronggyal izzadt homlokát.

– Papa, minden rendben?

Csend.

Kérdőn összeráncoltam a szemöldökömet, mert apám tekintélyt parancsoló tekintetében zavar és bűntudat kavargott.

– Persze, Troy. – Hazudott. – Menj a szobádba, és írd meg a házi feladatot. Légy jó fiú!

Csalódottan zsebre vágtam a kezeimet, a cipőm orrával megrugdostam a márványt, majd duzzogva felmentem az emeletre, amíg papa és Ivett bevonultak a hálóba.

Leültem az íróasztalhoz, azonban ahelyett, hogy a leckét írtam volna, kibámultam az ablakon, és órákig figyeltem az ereszcsatornában turbékoló galambokat.

Joker motorjának a hangja messziről betöltötte az utcákat. Amint meghallottam, hogy a gép a házunk előtt leparkolt, mosolyogva pattantam fel a székből.

Az ablakból figyeltem, ahogy Joker letámasztotta a motort, majd rátette a bukósisakot az ülésre.

Összecsuktam a tankönyveket, és belehajítottam őket a táskába. Izgatottan robbantam ki a szobám ajtaján, és kettesével szeltem a lépcsőfokokat lefelé. Mire megérkeztem a földszintre, papa már a bejárattal szemben állt, azonban nyomokban sem volt meg benne az a magabiztosság, erő és befolyás, ami jellemezte őt.

Joker magas, robosztus testalkata, és az a tekintélyes erő, ami sugárzott belőle, megtöltötte a halál szagával a feszült levegőt.

Amikor rám pillantott, veszély villant az íriszében. Még sosem láttam őt olyan komolynak és elvetemültnek.

Kérdés nélkül orrba vágta papát.

Csend ülte meg a légkört, melyben a csont roppanása visszhangot vetett a hatalmas előcsarnokban.

Összerezzentem.

Az ujjperceim elfehéredtek attól az erős szorítástól, amellyel a korlátot szorongattam. A szívem duzzadva feszült a bordáimnak, amint észrevettem az elefántcsont színű tapétára fröccsenő vérpöttyöket.

– James – kezdte papa, és nem foglalkozott az orrából folydogáló vérrel.

Amikor összetalálkozott a tekintetük, a szavak megakadtak a torkában. Látta Joker szemeiben, hogy a könyörgéssel még mélyebbre süllyedne. Joker ellépett mellette, egyenesen a hálószobájába.

Ivett felsikított és magyarázkodott. A karjánál fogva rángatta őt ki a hallba.

– Te is gyere! – mutatott rám a fegyverével.

Határozottan bólintottam, és erőt kényszerítettem reszkető lábamba. Jeges borzongás futkosott a gerincemen, miközben az izzadságfoltok átütöttek a kék pólómon.

Ivett hiányos öltözéke láttatta velünk nőies, formás idomait. Szégyelltem magam, amiért kíváncsian pásztáztam őt a szemembe hulló hajam alól.

Sokkal csinosabb volt, mint azok a nagymellű nők, akik a Playboy újság címlapjain szerepeltek.

Sokan irigykedtek Jokerre, hogy a jelentős korkülönbség ellenére ilyen gyönyörű feleséget tudhat az oldalán.

Elkaptam Ivett fenekéről a tekintetem, és felszegett fejjel, hang nélkül követtem őket a nappaliba, ahol Joker hidegvérrel a legdrágább whiskyből szolgálta ki magát.

Azonnal eltüntette a pohár fűszeres, borostyánszínű tartalmát, aztán egy újabb adagot öntött. Nem dühöngött.

Leült, és szivarra gyújtott.

Szigorú, hűvös szemeit végigfuttatta papán és Ivetten, akik vele szemben álltak.

Az árulás mérgező, fekete felhője körbeölelte őt. Elsötétült arcán, gonosz, féloldalas mosolyán a halál és a kín ígérete ragyogott. Nem kellett felsorolnia a bűneiket… még a vak is észrevette volna, hogy miért álltunk ott.

Miután Joker kiürítette a poharát, felállt és odasétált Ivetthez. Megfordította és a felsőtestét lenyomta a zongorára. Egy mozdulattal leszakította róla a bugyit.

Ivett felszisszent a csípő érzéstől, mely piros csíkot hagyott fehér bőrén.

Joker lehúzta feszes bőrnadrágjának a cipzárját és elővette duzzadt farkát.

– James, ne, kérlek! – könyörgött sírva Ivett.

– Ne? – Joker nyugodt hangszínébe gúny keveredett. – Nem akarod, hogy megdugjalak? Hisz’ az enyém vagy. Az én feleségem. És nézd! – megböködte a péniszével Ivett fenekét. – Látod, milyen kemény vagyok, bébi?

– James… – folytatta Ivett elfúló hangon.

– Azt akarod, hogy ő dugjon meg?

– Nem – ingatta eszeveszetten a fejét.

– Nem? – kérdezte cinikusan Joker, és kibújtatta Ivett melleit a melltartóból. Tenyerébe markolta a halmokat, és lelkesen gyúrni kezdte őket.

– Dugd meg! – utasította papát, majd ellépett Ivett-től.

Joker szórakozott velük.

Papa is elővette a péniszét, de az övé nem duzzadt olyan nagyra, mint Jokernek.

Remegett a keze, amikor Ivett csípőjére fektette a tenyerét. Borzongva indult el a melléhez.

Ivett reszketett, Joker felnevetett, majd odasétált hozzájuk. A fegyverét papa golyói alá szorította.

– Őt választod? Akinek fel sem áll rád a farka? – vallatta Ivettet, és amíg a válaszra várt, felemelte papa petyhüdt hímtagját. Mosolyogva vizsgálta az elesett katonát.

Papa feje vörösbe fordult.

Joker megszégyenítette őt előttünk, de semmit sem tett ellene. Semmit! Minden megalázó szót és cselekedetet némán tűrt. Szó szerint a fülét és a farkát behúzva alázkodott meg… a bűnözők kódexe szerint járt el.

Láttam már ilyet.

Egy bérgyilkos fiaként elkerülhetetlen lett volna, hogy ne találkozzak azzal a világgal, amelyben éltünk. Igaz, papa a legtöbb sötét ügylettől, a legtöbb gyilkosságtól távol tartott, de adódtak olyan pillanatok is, amikor szándékosan vittek magukkal.

Hadd tanuljon az a fiú a legjobbaktól! – mondta Joker papára mosolyogva. Barátok voltak. Halálos duóként emlegették őket. Hűtlen, áruló, tolvaj, besúgó? Senki sem maradt az adósuk. A halál mindegyiket utolérte.

Tehát voltam már kivégzésen…

De akkor papa a győztes oldalon állt. Most viszont a vesztes oldalon térdelt. Árulást követett el. Súlyosat, megbocsáthatatlant.

És ezért bűnhődnie kellett. Az életével fizetett, mert megsebezte őt… Joker szíve vérzett.

Azonban a piszkos munkát mégsem ő végezte el –engem kényszerített, és én megtettem. Behunytam a szemem. Arcomon végigfolytak az apám elvesztése miatt kihulló könnycseppek. Megremegett az ujjam a ravaszon.

– Nem – suttogtam.

Apám ordított: – Tedd meg!

Összerezzentem, amikor elsült a fegyver. Hangos volt, a fülem szünet nélkül csilingelt tőle. Csak Ivett hisztérikus sikolyai hatoltak át a sípoláson.

Kinyitottam a szemem. Apám holtteste elterült a padlón, fejéből vér folyt.

Joker elégedetten hümmögött, majd a hajánál fogva felrántotta Ivettet és felpofozta. Majd megtette újra.

– Mi lesz a fiúval? – kérdezte Ivett, és mögém lépett. Két tenyerét a vállamra fektette, és gyengéden megszorította őket.

Joker rám pillantott. Gonosz és sötét mosolyt villantott.

– Jó emberem lehettél volna, de az áruló vérvonalat ki kell irtani.

Ivett maga mögé rántott.

– Nem ölhetsz meg még egy gyereket! – sziszegte.

Joker állkapcsa megfeszült Ivett ellenszegülésétől.

– Nem ölöm meg – mosolygott gúnyosan. – Gwen biztosan örülni fog neki.

– Mi? Ezt nem teheted!

Újabb pofon csattant Ivett arcán.

– Te nem mondod meg, mit tehetek és mit nem! – harsogta. – Hány embernek kell még meghalnia, hogy észhez térj? Tőlem nincs menekvés! Az enyém vagy, Ivett! A halálod pillanatáig az leszel!

Joker elfordult tőlünk és hívott egy Ubert.

– Öltözz fel! – parancsolta Ivettnek.

Ivett visszavonult a szobába, szemében láttam a sajnálatot, amit irántam érzett.

Remegve, könnyezve álltam apám holtteste felett.

Tudtam, hogy meg kellett halnia. Joker senkinek sem marad adósa.

Papa hibázott, a gyász, a fájdalom és a bosszú mégis egyre hatalmasabbra nőtt a mellkasomban. Jokernek meg kell halnia!

Csakis ezek a gondolatok kavarogtak bennem, amíg meg nem érkezett az Uber. Mind a hárman a hátsó ülésre ültünk. Ivett szorosan hozzám bújt és átölelt.

– Sajnálom – suttogta a fülembe.

A francia negyed szívében parkoltunk le. A színes lakóépület legálisan üzemelt piros lámpás házként. Éjszakánként pedig a világra szabadította a poklot.

Ivett az autóban maradt, amíg Joker bekísért a Csillagok éjszakájába.

Amint megpillantották a mögöttem kimagasló férfit, a beszédek, a mozdulatok megfagytak a levegőben. Két ember indult el felénk sietősen.

– Hol van Gwen? – kérdezte Joker.

– Éppen megdolgoz egy újoncot.

– Hoztam neki egy ajándékot – taszított rajtam egyet. – Üzenem neki, hogy méltón kezelje a nagylelkűségemet.

A két férfi enyhe bólintással jelezte, hogy megértették az üzenetet.

Joker sarkon fordult, és vissza sem nézett. Súlyos léptekkel hagyott maga mögött minket. Aztán az ajtók becsukódtak.

Akkor még sejtelmem sem volt arról, hogy kilenc hosszú évig ki sem fognak nyílni előttem.

Papa halálának a híre futótűzként terjedt szét az alvilági körökben. Elvesztette az összes tekintélyét, miután a férgek tudomására jutott, hogy lehúzott sliccel, kilógó farokkal érte utol a vég.

Mindig arra tanított, hogy legyek erős, megfontolt, éles eszű, és sose terítsem ki a kártyáimat az ellenségeim előtt.

Még nagyobbra nő bennük a félelem, ha nem tudják, kitől kell igazából félniük. A legfontosabb lecke mégis az volt, hogy sose becsüljem le az ellenfelem. Kezeljem egyenlő félként, mert akkor nem érhet meglepetés. És sose mutassam ki, ha félek. Ahogy a kóbor kutyák, úgy az emberek is megérzik.

A tenyerem a lövés óta reszketett, ezért a nadrágom zsebébe gyömöszöltem az öklömet. Teleszívtam magam levegővel és próbáltam reálisan látni papa halálát – vagy egyáltalán nem gondolni rá.

Az agyam egyik legjelentősebb része túlélési üzemmódba kapcsolt. Ösztönösen cselekedtem, amikor kérdeztem, miközben felmértem a bordélyház atmoszféráját. A kapott válaszokat hosszan boncolgattam, és bíztam benne, hogy valamelyik fickó elárulja, hogy trónfosztásra vár.

– Mi ez a hely? – kérdeztem.

– Egy olyan ház, ahova azért jönnek az emberek, hogy kielégítsék a sötét vágyaikat. A hangsúly nem a dollárjeleken van, hanem a szexen. Az emberek képesek rengeteg pénzt kifizetni érte. Nem csak a kurvákra… Plasztikai sebészet, ráncfelvarrás, horribilis áron kínált selyem fehérnemű, szexjátékok, illóolajok, gyertyák és mindaz, ami a szexhez kapcsolódik. Az itt tartózkodó személyeket ne úgy képzeld el, mint az olcsó ribancokat… A legtöbb embernek ők megfizethetetlenek. Ők a csillagok a Csillagok éjszakájában. Egytől egyig nagyon értékes darabnak számítanak, mert nem szokványos tevékenységek folynak a falak takarása mögött. Sok ember csak egy elit bárnak tartja, mert nem látnak át a felszínen, nem látják, hogy mi folyik az alagsorokban. Hogy mi történik a téglarétegek mögött. És az alagsort ne úgy képzeld el, hogy patkányok portyáznak benne, ahol csöpög a csatornavíz, ahol penész és dohos szag mérgezi a tüdődet… Ez a pince csakis a leggazdagabb és a legbetegebb embereknek nyitja ki az ajtajait. Mert az emberi elme sötét és gonosz. A legelcseszettebb a Földön. És nem csak a férfiaké… nőké is. Nőké, akik nem csak fiúkat akarnak az uralmuk alá hajtani, hanem lányokat is… és ez fordítva is így van. Ebből a világból nincs menekvés. Aki ide egyszer bekerül, itt is marad. Ha mégis kijut, akkor hullazsákban. Mert ennek a világnak sosem szabad napvilágot látnia. Amiről nem tudnak az emberek, az nem is létezik. És ezt a helyet féltve őrzik előlük.

– Én nem tartozom ide, nem adhatok semmit ezeknek az embereknek. Egy fiú vagyok. A papa mindig azt mondta, hogy az ilyen helyeken csak a kurvákat tartják.

Az alak sötét vigyort villantott.

– Miért, mit gondolsz, fiú, hogy vécét fogsz pucolni?

– Igen.

Hangosan felröhögött.

– Nem, fiú. Te kurva leszel. Pont olyan, mint azok a nők, akikről az apád beszélt neked. Meglepő, hogy sosem hallottál ezekről a dolgokról. Hisz’ apád volt Joker legjobb bérgyilkosa. A franc se gondolta volna, hogy azzal a férfival, akitől úgy féltek, a saját fia fog végezni. Mit tett apád, amiért ezt érdemelte?

Visszaemlékeztem azokra a kéjes női nyögésekre, amelyek kihallatszottak apa szobájából. A zihálására. Ivett sikolyaira. Aztán bevillant a kép, hogy papa mit csinált Ivett testével…

– Azt hiszem – lenyeltem a torkomat szorító gombócot –, megdugta Joker feleségét.

A teremben az összes szem rám szegeződött. Jeges döbbenet tükröződött a tekintetükből. Talán még az idő is visszafelé járt azokban a másodpercekben.

Összerezzentem, amikor a férfi a vállamra tette a kezét és erősen megszorította.

– Apád elbaszta az életedet, fiú. Rossz lyukba lógatta a farkát. Jokerrel nem szoktak baszakodni az emberek. És ezt apádnak is tudnia kellett volna, amikor úgy döntött, hogy jegyet vált magának a halálvasútra.

– Szerelmes volt – védtem meg a papa emlékét. – Azt mondta, szereti Ivettet.

– Még a biblia is megírja, hogy ne kívánd felebarátod feleségét. És Joker elég sok pénzt fizetett a munkájáért, jó barátok voltak, bizalmasok. Azonban azt a kedvességet ki kell érdemelni, és még több munkával meg kell tartani. Mondok neked valamit, kölyök. Élőnek érzed magad, de ha nem illeszkedsz be, ha nem azt csinálod, amit kell, meghal a lelked.

Nem akartam hinni a fülemnek. Nem tudtam elképzelni, hogy mi várhat rám ott, hogy mivé kell válnom. Próbáltam visszafogni a könnyeimet, miközben lesétáltunk a pincébe.

Még azokban a percekben is naivan azt gondoltam, hogy kijuthatok onnan… Joker biztosan csak rám akart ijeszteni.

Temérdek fekete öltönyös férfi járkált a házban, vagy állt őrt egyes ajtóknál. A legtöbb fekete napszemüveget viselt. Olyan sokan voltak, hogy egyiknek sem jegyeztem meg az arcát…

Pánik tört rám.

A szívem hevesen dobogott, a tüdőm minden lélegzetvételnél hangosan sípolt, a fülemben elviselhetetlen zúgást érzékeltem. Fekete foltok villództak a szemeim előtt.

A világ, a színek, az emlékek, a hangok és a rémes jövőkép undorító masszába folyt össze. Bőrömet jeges izzadságréteg fedte be. Testem reszketett. Szabálytalanul, sokat lélegeztem.

A hangok érthetetlen zagyvaságként szűrődtek át a buborékon, amit a roham vont körém.

Tudtam, hogy az ájulás csak néhány percre mentene meg a valóságtól, ezért erősen összeszorítottam a szemem, halkan és egyenletesen lélegeztem.

Kicsit jobban lettem, mire leértünk az alagsorba, ahol arra kényszerítettek, hogy vetkőzzek le. Meztelenre.

Vonakodva megtettem, amikor az egyik férfi megvillantotta előttem az övébe dugott Berettáját.

Gyors és fájdalommentes halál lett volna, de volt egy olyan megérzésem, hogy nem ölnének meg azonnal.

Ezek az alakok – köztük papa is – örömüket lelték a kínzásban.

Kezeimmel eltakartam a nemi szervemet, amiért fennhangon kinevettek.

Képzeletben lesöpörtem lelkem vékony felszínéről a gúnyolódást. A pajzs, amivel felvérteztem magam az emberi aljasság ellen, sajnos sokkal gyorsabban fogyott, mint azt remélni mertem.

Tudom, mit tanított papa, de akkor is; még csak egy fiú voltam, aki a saját kezétől lett árva.

Hosszú folyosón sétáltunk végig, melynek aljzata hideg márvány volt. Erőt, durvaságot, hatalmat és ridegséget árasztott magából.

Hogy kellemesebbé tegyék az atmoszférát, finom tapintású, bordó bársonyszőnyeget futtattak végig rajta.

A levegőben többfajta illóolaj keveredett össze, ami mellett az ellenséges hangulat is melegséggel és nyugalommal árasztott el.

A krémszínű falakra antik ezüst gyertyatartókat erősítettek. Mindegyikbe négy-négy darab fehér gyertyát tettek, amelyek lágy, sejtelmes fénnyel vonták be a sötétséget.

Sok titokzatos ajtót hagytunk magunk mögött, amikor megálltunk az egyik előtt, melybe két különleges alakzatú csillagot véstek.

Hatalmasat nyeltem, és lopva az engem kísérő alakra pillantottam, aki megvakargatta szőrös állát.

Egy kulcscsomót húzott elő a nadrágja hátsó zsebéből, és amint az egyik kulcs a helyére csúszott, úgy éreztem, hogy kihúzták a lábaim alól a talajt.

A szívem ismét vadul kalapált a csontokból teremtett ketrecben. A percekkel ezelőtt érzett nyugalom helyére visszaköltözött a szorongás: nem tudtam, mi vár rám az ajtó túloldalán.

Vissza akartam kérni a ruháimat, felöltözni, és minél messzebbre futni ettől a helytől egy olyan zugba, ahol nem kell erősnek mutatnom magamat, és kisírhatom az összes bánatomat.

De az ajtó kinyílt.

A szám tátva maradt, a szemem hatalmasra kerekedett az elém tárulkozó meztelen igazságtól, ami eljuttatta agyam eldugott szegletébe, hogy innen valóban nincs kiút.

Élesen beszívtam a levegőt és körbepillantottam.

A szobában ugyanolyan ruhátlan fiúk tartózkodtak, mint amilyen én is voltam abban a pillanatban.

Nyolcan vagy kilencen lehettek. Emeletes ágyak sorakoztak egymás mellett. Meglepetten néztem körbe.

Akadt köztük olyan, aki idősebb volt nálam, de olyan is, aki fiatalabb. Fedetlen bőrüket frissen vérző, vagy éppen varasodó sebhelyek borították.

Őket már nem zavarta anyaszült meztelenségük.

Egyre jobban féltem. Egyre valóságosabbnak tűnt az egész helyzet, egyre kilátástalanabbnak… és elérkeztem ahhoz a bizonyos ponthoz, amikor rádöbbentem, hogy innen nem csak, hogy menekvés sincsen, hanem tényleg gyerek prostituáltat akarnak csinálni belőlem, ahogy a többiekből is.

A pánik közepén sírás ütötte meg a fülemet. A vállam felett hátrapillantottam. Egy srácot vonszoltak felénk.

A fiú háta vérzett. Fénylő, piros csíkok fedték a bőrét. Teste reszketett. Szemei vöröslöttek a könnyektől.

Összegömbölyödve feküdt be az egyik alsó ágyra, és magára húzta a takarót.

Ekkor az alak taszított rajtam egyet.

De én nem akartam ott maradni.

Akkor vertek el először. Kegyetlenül.

Kezeimet lefejtettem magamról és dühöngve estem neki az őrnek, hogy engedjenek ki onnan.

Megveszetten ütöttem, rúgtam és ordítottam.

Egyedül voltam. Senki sem állt mellém, de nem is kellett. Vad dühöt éreztem a belsőmben. Joker nevét kiabáltam közben.

Ki akartam jutni, hazamenni – vagy bárhová, de nem akartam gyerek prostituált lenni.

Amikor az alak megunta, belemarkolt a hajamba és egy jobb öklössel tompította a hangjaimat.

Fájdalmasan felnyögtem, de tovább küzdöttem.

– Úgy látom, a fiúnak meg kell tanítani a leckét – üvöltötte valaki a távolból.

Átrángattak egy másik, sötét szobába.

A terebélyes terem legapróbb részlete is élethűen lefestette a sötét középkort. A szobában idejétmúlt kínzóeszközök sorakoztak, főként különböző fajtájú korbácsok.

A téglafal két oldalába két vaskarikát erősítettek, melyből hosszú lánc „nőtt” ki.

Meztelenül kifeszítettek… a csuklóimat régi, kovácsoltvas béklyóba verték.

– Majd most megtanulod – mondták, miközben újra és újra lesújtottak rám az ostorral.

Sírtam, üvöltöttem, és örökre elvesztem azon a napon, mert miután elvertek, meg is erőszakoltak.

Félholtan végighúztak a talajon és visszavittek oda, ahonnan elrángattak.

– Mossátok fel ezt a mocskot. Csupa vér lett a padló – kiabálta a férfi.

Összeszedtem a maradék erőmet és talpra álltam, majd ugyanazt tettem, mint az a fiú, akit az érkezésemkor láttam.

Hiába is próbáltam volna takarni az erőszak jeleit, a benn tartózkodó fiúk mind tudták, hogy mi történt velem.

Szégyenérzet kúszott végig a testemen, ezért bebújtam a takaró alá.

Próbáltam halkan sírni, de a testem rázkódott, a fájdalom hangosan távozott belőlem.

Erősen összeszorítottam a szemeimet, amikor a tenyeremet a farpofáimra szorítottam.

– Nekem is ma volt a beavatásom – szűrődött át egy reszketeg hang a takaró vékony leple mögül. – Nekem is ez volt az… – Hosszú szünetet tartott, és amikor ismét megszólalt: sírva fakadt. – Az első. Nagyon fájt – suttogta.

– Hogy kerültél ide? – faggattam.

– Árvaházból.

– Árvaházból? – kérdeztem vissza meglepetten.

– Igen. Nekik adják a szebb gyerekeket.

Veréssel és éheztetéssel neveltek engedelmes szolgákat.

Akit sehogyan sem tudtak maguk mellé állítani, eladták vagy „felszabadították”.

Amellett, hogy el kellett viselnünk a férfiak érintését, közeledését és közösülési szándékukat, a bezártság miatt a belső viszályok is elszaporodtak.

A gyengéket kikezdték. Az első időkben engem is piszkáltak, csúfoltak, és körbeállva leköpködtek.

Bőröm sikamlós nyáltól volt nedves addig a napig, amíg meg nem mutattam nekik, hogy mire vagyok képes: az összes fiút megfojtottam alvás közben.

Második fejezet

Luna, 20 éves

„Ki itt belépsz, hagyj fel minden reménnyel!”

(Dante: Pokol)

Ó, de még mennyire hagyj fel vele, ha a tündérmesébe illő herceget várod, és ha nem tudod elfogadni az erőszak egyetlen formáját sem. Ugyanis ez a történet hemzseg a húsevő baktériumoktól.

Talán nem ismeretlen számodra Troy Black neve… A legádázabb gazember ezen a földön, és volt szerencsém találkozni vele.

De nem jelentek a hatalmas gépezetében mást, mint egy porszemet. Egy kellemetlen komplikációt az életében, és annyira van rám szüksége, mint egy szívrohamra harminc évesen. Totálisan semennyire.

Azonban a sors néha csúf játékot űz az emberekkel, ezért is sodorhatta az utamba a Prada öltönybe csomagolt Sátánt, aki mosolyogva teszi tönkre az emberek életét, lelkeket fogyaszt reggelire, és szemrebbenés nélkül tapos a földbe, mintha csak egy parazita lennél.

És nem, nem simán csak rád tapos, hanem alattomosan lépked rajtad a csillogó olasz cipőjével, amit nem csak a bőrödön érzel, hanem a húsodban, a csontjaidban, a lelkedben és az átkozott szívedben.

Egy szó, mint száz: Troy Black az az ember, akit a hátad közepére sem kívánnál.

Úgy ül a maga mögött hagyott romok tetején, ahogy II. Erzsébet királynő ült a trónján.

Troy Black úgy fogadott be, mint egy agyonázott, bolhás korcsot, majd miután szépen tisztába tett és megetetett, visszajuttatott oda, ahonnan jöttem.

A pokolba.

Visszaemlékezés

Luna, 7 éves

„A Holdnak nincs saját fénye, csak a Nap fényét veri vissza.”

– Légy jó kislány, Luna! – mondta anya, amikor hétéves voltam. – Tudod, hogy neked előbb adnak az emberek pénzt, mint nekem – sóhajtott keserűen, amikor végignézett magán. Remegő ujjait végigfuttatta csontsovány testén, és egy csendes könnycsepp gördült le dús szempillájáról.

Szomorú tekintete könnyeket csalt a szemembe, és amíg ő a jelen megmérgezett pillanatán merengett, én előhúztam a farmernadrágom zsebéből a kedvenc fényképemet.

Azt mondta, ez még a születésem előtt készült róla. Ugyanebben a piros ruhában, amit most is visel. Azonban csak a textil őrizte meg a méltóságát. A nő megváltozott.

– Oh, Luna! – ingatta a fejét mosolyogva. – Már megint azt a képet nézed?

Nem pillantottam rá. A szemem sarkából figyeltem őt, és némán bólogattam.

Mindennap belebújt ebbe a piros ruhába és sosem mosta ki, nehogy elveszítse élénk színét.

Semmit sem őrzött és féltett annyira, mint azt a piros textilfoszlányt. Még engem sem. Arról a ruhadarabról úgy gondoskodott, mintha egy élőlény lenne.

Kedvesen simogatta, lágy hangon beszélt hozzá, és egy csörgő, átlátszó fóliába csomagolta, mielőtt visszaakasztotta volna a szekrénybe.

Ez egyike volt azoknak a tevékenységeknek, amikor a jó mama volt itt. Azonban azokból a percekből nagyon keveset kaptam.

Mama megpróbált nőies, könnyű és kifinomult maradni, amikor lassú léptekkel elindult felém, de a tűsarkú cipő vékony sarka folyton belecsúszott a régi, sötét padló rései közé. Megingott a teste, és hiába akarta megtartani az egyensúlyát, sovány bokája kicsavarodott a cipőből. Hangos puffanással és vidám kuncogással esett a koszos parkettára, ahova való.

Ő a társadalom hulladéka. – Louise néni mindig ezt mondogatta.

Tudtam, hogy beteg.

Tudtam, hogy egy drogfüggő.

Viszont arra még Louise néni sem tudta a választ, hogy már azelőtt beteg volt-e, mielőtt elkezdte magába fecskendezni a pusztító szert, vagy a betegsége annak az erős anyagnak köszönhető.

Mindegy is – vontam meg a vállam, és nagyot sóhajtottam.

Gyűlöltem az utcát. Gyűlöltem kéregetni.

Mindent utáltam, ami odakint fogadott.

Azonban amikor egy narkós kurva nemkívánatos lányaként látod meg a napvilágot egy sikátorban, sajnos nem vagy abban a helyzetben, hogy tiltakozz az elkerülhetetlen ellen.

Rosszallóan csettintettem egyet a nyelvemmel, ahogy Mary nővér szokott.

Visszhangot vetett a szűkös, üres bérlakásban a lyukas orrú vászoncipőm hangja, amikor úgy ugrottam le a velem egymagasságú frizsider tetejéről, hogy oldalról belesarkaltam.

Mérges voltam, de elég egy hisztis gyerek ebben a lakásban, ezért nem toporzékoltam.

Én játszottam a felnőtt, kötelességtudó szülő szerepét, mert amikor a mama sírt, én takargattam be, én vigasztaltam meg, és én kerestem pénzt, hogy ne maradjunk étel nélkül. Mindezek ellenére mégis voltak olyan napok, amikor az éttermek kukáiból ételmaradékot ettünk.

Hulladéknak hulladék jut.

Amíg Louise néni élt, napi egyszer ehettem normális ételt. Keveset főzött, kicsi adagot kaptam, de hálás voltam érte. Ha ő nem lett volna olyan kedves velem, már réges-rég ott lennék, ahol ő. A temetőben, mélyen a föld alatt.

Butaság, Luna! BU-TA-SÁG!

Temetést csak azok kapnak, akik éltek, és te törvényesen meg sem születtél. Senki sem tud a létezésedről, kivéve azt a néhány embert, akiket a tiltás ellenére megismertél.

Louise néni szerint pár napos csecsemőként elköltöztem volna a mennyországba, ha nem dühítem fel nap mint nap a sírásommal.

Olyan vékony és éles hangod volt, mint egy kölyökmacskának, akit az ember csakugyan vízbe fojtott volna… de megsajnáltalak. Nem csak a hangod hasonlított rá, hanem a termeted is. Borzasztó volt – szörnyülködött.

A papírvastagságú falak miatt még a legpitibb nesz is áthallatszódott hozzá. Tudott mindenről, ami itt történt.

Elmesélte, hogy egyszer ki akarta hívni a rendőrséget, mert az az állapot, ami uralta a lakást, a mindennapos botrányok és zajok elviselhetetlenek voltak. De mama stricije megverte és megerőszakolta.

Többé nem hozakodott elő a hatóságokkal, hanem elmosta a koszos edényeket, rendet tett, takarított, amíg mama részegen döglött az ágyban.

Nem sok pénzem volt, de arra mindig odafigyeltem, hogy a havi tápszer- és pelenkaadagod meglegyen. Hál’ istennek a templomban mindig találtam neked ruhát és takarót.

Lepillantottam mamára, aki azóta is a földön feküdt és nevetgélt. A ruha felső része lecsúszott, két számmal nagyobb mérete miatt kicsi mellei előbuktak belőle.

A szoknya a feneke alá gyűrődött, és széttett lábai miatt a csupasz puncija kilátszódott.

A férfiak szentélye – mondta egyszer, amikor bejött hozzám fürdés közben. – Vigyázz, kinek adod oda. Nem lehet mindenkié... – Kedves mama eltűnt, rossz mama átvette az irányítást a teste és az elméje felett. – Látom ám, hogyan néznek rád azok a férfiak, akik hozzám jönnek… – Felpattant a vécéről, belemart a hajamba, és a hideg, koszos csempéhez ütötte az arcomat. Hullámokban söpört rajtam végig az éles fájdalom, miközben látványosan eleredt az orrom vére. Élénkpiros vércseppek hada lepte el az arcomat, az ajkaimat és még a fogaimat is, amikor kinyújtottam a nyelvemet, hogy megízleljem a fémes ízt. Mindig megkóstoltam, amikor sérülést szereztem. Szopogattam a nyílt sebhelyeket. – Ha el mered csábítani őket, Luna… esküszöm, hogy odaadlak Jimmynek!

Amint kiléptem a bérlakás ajtaján, magam mögött hagyva őrült mamát, az öreg Chip a falhoz lökött. Apró, sárga festékmaradványok potyogtak a hajamba és a ruhámra. A folyosót elárasztotta a belőle áradó hullaszag. Chip egy kriptaszökevény. Csak olyankor bújik elő a hullaházból, ha élő, hús-vér nőre vágyik, de a legtöbbször megelégszik a holttestekkel. Szexuálisan vonzódik hozzájuk, és némelyikkel meg is történik az aktus.

Undorító!

Remélem, Louise nénit nem bántotta ez a perverz, beteg disznó!

Amikor részeg, állandóan fecseg. Untatja mamát, de fizeti a lakbért, ezért elviseli.

Jimmynek nem tetszik, hogy mama neki is odaadja a punciját, mert nem fizet tisztességesen.

– Ez a nekrofil köcsög már megint itt járt! – ordította legutóbb.

– Fizeti a lakást, amit te nem vagy hajlandó – mondta mama unottan, és leereszkedő pillantással nézett Jimmyre.

Ostoba mama!

Tudnia kellene, hogy Jimmyvel nem lehet szórakozni.

Jimmy többször is megütötte, a falhoz csapta, és amikor sovány teste összecsuklott, jó nagyot belerúgott.

Mama keservesen felnyögött és fájdalmasan jajgatott.

Köpködte a csúnya szavakat és véres nyál fröcsögött a szájából, amikor elküldte Jimmyt a kurva anyjába, amiért eltörte az egyik bordáját. Legalábbis ezt állította.

De Jimmy, a strici, nem tűrte ezt el egyik narkós lotyótól sem. Így hívta őket.

Belemarkolt mama zsíros, barna hajába és a fájdalmát figyelmen kívül hagyva végighúzta a padlón, majd elém dobta.

– Nézz rá! – kiabálta.

De mama nem nézett rám.

Jimmy mama teste mellé térdelt, ismét a markába fogta a haját, és durván felrántotta a földről a fejét.

Vékony, pálcika ujjait mama csontos arcába mélyesztette, ezzel arra kényszerítette, hogy engem nézzen.

– Legyen ő az új kurvám, Brenda? Hm? Azt szeretnéd? Szebb, mint te.

– Nem szebb! – vágott vissza mama.

A szavak éle belém hasított. Lehetek kurva, de szebb nem.

Jimmy hangosan felröhögött, mert nem akart engem elvinni. Sosem vinne el. Azt mondta, hogy aki gyerekekkel üzérkedik, azzal csúnyán elbánnak a börtönben. Ő nem lesz senkinek sem a szajhája, ha egyszer bekerül oda.

– Akkor legyél jó kislány, Brenda, és ne engedd többé a puncidba azt a faszkalapot. – Lealacsonyítóan megütögette mama fejét, mintha csak egy kutya lenne, aki teljesítette a gazdája kérését. Ennyit kap a szófogadásért cserébe. – Most pedig szopj le, bébi. Nekem is jár valami belőled.

A szabályok még azelőtt az érvényüket vesztették, hogy bármit tehettem volna ellenük.

Maradj láthatatlan, ne nézz az emberekre, ne beszélj az emberekkel, és ami a legfontosabb, sose maradj egyhelyben. Állandóan mozgásban kell lenned. Ha lankad a figyelmed, elkapnak. Megértetted, Luna? – Ezt tanította Louise néni, amikor először kimentem az utcára. Élete utolsó perceiben is óvni akart engem.

A betegség, ami elvitte, olyan gyorsan csapott le rá, mint egy gigantikus kobra, és azonnal elfogyasztotta.

Sokak szerint az is csoda volt, hogy megélte a 96. születésnapját.

A szavai és rekedtes, jellegzetes öreg hangja itt lógatják a lábukat a tudatom peremén. Azonban ez ellen hogyan is védekezhettem volna, Louise néni?

Kiléptem az ajtón és azonnal elkapott.

– Itthon van az anyád? – kérdezte Chip az arcomba lihegve. Áporodott kávé és keserű cigaretta szaga erőszakolta magát az orrlyukaimba. Legszívesebben összecsíptem volna a végét, hogy ne érezzem, de megdermedtem, amikor benyúlt a combjaim közé.

Lebénultam. Teljesen.

Mintha egy külső szemlélő lettem volna, arra bátorítva a lányt, hogy hisztérikusan sikoltozzon és tüzet kiáltson… de nem volt elég erős hozzá.

Noha sikoltani akartam, a hangszálaim felforrósodva porrá égtek odabent, és a ránk telepedő csendben a pók hallhatóan szőtte a hálóját.

Összeszorult a légcsövem, égett a tüdőm, és vele együtt a hangok is. A visszatartott lélegzetemmel feltartóztattam a szavakat is.

Éreztem, ahogy az arcom színe vörösbe fordult a félelemtől és a kétségbeeséstől. De még mielőtt bármit tehetett volna, mama kinyitotta az ajtót.

– A kislányokra izgulsz, te perverz disznó?

Leereszkedő pillantással mérte végig Chip testét és a hónaljánál besárgult inget, ahol mindig hatalmas izzadságfolt éktelenkedett. A maradék haja zsírosan simult csillogó fejbőréhez.

Erősen a combomba csípett, majd elengedett és a mama felé fordult.

– Szépségem – csicseregte hízelgő hangon. Mama rágyújtott egy cigire és a füstöt Chip arcába fújta. – Ma is gyönyörű vagy – duruzsolta, miközben izzadt tenyerét a farmerébe törölte.

Mama elmosolyodott, amikor Chip kézfejen csókolta és megpörgette.

Mindig szépnek akart látszani. Azt akarta, hogy a férfiak csakis őt vegyék észre, de már nem volt olyan szép, mint a fényképen.

Chip benyúlt a szoknya alá, a vékony, meleg combok közé, és megérintette a csupasz bőrt, amitől mama kislányosan kacagni kezdett.

Örökkévalóságnak tűnt az a néhány perc, amíg őket figyeltem árgus szemekkel.

Mama szaggatottan szívta be a levegőt, fejét hátravetette, majd hangosan felnyögött, amikor Chip lehúzta a melléről a ruhát és a szájával eltüntette az egyiket.

– Menj már, Luna! – ordította mama a mámor fátyla mögül, aztán becsukódott az orrom előtt az ajtó.

Igazságtalannak tartottam, hogy ameddig ő a meleg lakásban elszórakoztatja a férfiakat, nekem a hideg utcára kell mennem kéregetni…

Kilépve a bérházból a fejemre dobtam a kapucnit és bosszúsan belerúgtam a feltornyozott kartondobozokba, amelyek darabokra hullva betakarták a járdát.

Amint belém hasított egy kellemetlen érzés, meg is bántam ostoba tettem. Gyorsan összeszedtem a szétesett dobozokat, és az ereszcsatorna mellé halmoztam őket. Valaki szép házat épít majd belőle.

Louise néni biztosan haragudna rám, amiért nem helyes dolgokra gondoltam…

– Mit csinálsz, Louise néni? – kíváncsiskodtam.

– Számolom a pennyket – felelte félszeg mosollyal.

– Miért?

– A gyógyszereim miatt kevesebb jut ételre. Mit szólnál hozzá, ha ma csak zöldséglevest ennénk?

– Tudod jól, hogy a szemetet is megeszem. Nekem jó lesz – feleltem vállrándítva, és felmásztam az egyik székre.

– Lemegyek a kisboltba, addig maradj itt, és nézd a tévét vagy olvass.

– De én nem járok iskolába – jelentettem ki hangosan.

– Buta akarsz maradni? – koppintott a fejemre kemény bütykeivel. – Írni, olvasni és számolni – felemelte három görbe ujját. – Ha ezeket tudod, akkor talán lesz normális állásod, amivel pénzt kereshetsz.

Forgattam a szemem, de amint körülnéztem a kicsi, ám otthonos és tiszta lakásban, ahol voltak könyvek, virágok és tévé… tetszett Louise néni ötlete.

Azonban csüggedten lógattam a lábaimat, mert attól még nagyon sok év választott el.

Ha lenne pénzem, adhatnék Louise néninek. Talán azt is megengedné, hogy itt lakjak vele. Ápolnám őt. Tudom, hogyan kell. Mamát is ápolom, amikor olyan rosszul van, hogy összehányja az ágyat.

Amikor Louise néni elment, behúztam a fürdőszobába a széket, felálltam rá, és a tükör előtt meztelenre vetkőztem.

Hosszú percekig nézegettem a testemet.

Még nincsenek nagy cicijeim, pedig azt a férfiak nagyon szeretik…

Keserűen sóhajtottam, miközben a kezem lejjebb csúszott lapos hasamon.

Louise néni szerint olyan sovány vagyok, hogy a nagy erejű szél könnyedén felkapna és úgy végigdobálna New Orleans utcáin, ahogy az újságpapírokat szokta. Elmosolyodtam, majd jeges borzongás szaladt végig a gerincemen, amikor az ujjaim megállapodtak a szentélyemnél.

Ezzel akár már most is tudnék pénzt keresni, és nem kellene arra várnom, hogy felnőtt legyek.

– Luna! Mit csinálsz te ott? És miért vagy meztelen? – kérdezte Louise néni rémülten.

– Megtaláltam a megoldást! Tudom, hogyan kereshetnék pénzt – mosolyogtam ismét. Nagyon büszke voltam magamra. – Soha többé nem kellene számolgatni a pennyket.

– Ezt nagyon gyorsan verd ki a fejedből!

Louise néni nagyon ideges lett. Remegett, és ráncos arcbőrét vékony izzadságréteg fedte be. Hangja élesen és keményen csapódott a fülembe. Meglepődtem. Hisz’ én csak jót akartam. Könnybe lábadt a szemem.

– De a mama… – kezdtem bele a mondandómba, de akkor Louise néni közelebb lépett és elvágta a szavaim útját.

– A mamád a társadalom hulladéka. Rossz példa. Te sokkal okosabb vagy, sokkal többet érsz, Luna. Ígérd meg nekem, ha én már nem leszek, akkor sem fogod ezt tenni! Megígéred? Ez a te tested, nem holmi felcímkézett áru, ami eladható azoknak a… – Sápadt arcszíne vörösbe fordult, de nem mondta ki a csúnya szót. – A tiéd. Nem vehetik meg, nem vehetik el! Nem vehetnek meg téged, drága gyermekem.

Aztán dús melleihez szorította a fejemet. Teste remegett, könnyei a hajamba potyogtak, miközben ezeket a szavakat suttogta: – Nem helyes! Nem helyes! Nem helyes!

– Megígérem – bólogattam, és mélyen magamba szívtam Louise néni jellegzetes testszagát.

Mama mindig azt mondta rá, hogy büdös, ezért sosem szeretne megöregedni. De nekem az volt a legkedvesebb „illatom”. Kellemes és nyugalmat árasztó.

Azonban tudtam, hogy az a szag a halál szaga, mert a sejtjei pusztulásnak indultak.

– Amíg felteszem az ebédet, fürödj meg, mert úgy bűzlesz, mint egy múmia – kacagott, és sampont régen látott hajamba puszilt. Sosem értettem, miért mocskolja be a száját velem, de titkon abban reménykedtem, hogy talán azért van mindez, mert szeret.

Ezt a napot töltöttük utoljára együtt.

Fürdés után Louise néni megfésült, és befonta a vizes hajamat. Ebéd után pedig mekegve felolvastam neki az egyik kedvenc könyvéből, amíg ő lehunyta fáradt szemeit, amelyek soha többé nem nyíltak ki.

Mélyen magamba szívtam Iberville utcáinak olcsó ételekből, minőségtelen szeszeiből, hordókban égetett textil és műanyag árucikkekből összetapadt, ragacsos bűzét.

A sértő szagok mérgezéssel és hányással fenyegetve magasodtak fölém. Az utakat elárasztó szemét, a levegőből kiszimatolható és összekeverhetetlenül erős húgyszag csípte az orromat. Mindezt megkoronázta a sikátorokban hagyott bűzös fekália.

Emlékeztető jelek arra, hogy valóban mi vagyunk a társadalom hulladéka. Azok az emberek, akiket eltüntetnének az utcákról. Csak manapság a tömegmészárlásért senki sem szeretne bíróság elé kerülni, ezért inkább kiszorítanak minket a lepukkant negyedekbe.

Az árvaházakról szóló rémisztő mesék miatt inkább létezem szellemként ebben a hatalmas börtönben, mert – ha nem is teljes egészében – szabad lehetek. És a szabadság nagy kincs.

Mama nem szabad, ő Jimmy tulajdona. Még ha néha nem is akarja ezt beismerni. Függ tőle.

Hamar megtanultam, hogyan legyek láthatatlan azok előtt, akikkel nem szeretnék beszélgetni.

Ne nézz senkire, és semmi se vonja el a figyelmed az úticélról!

Lehajtott fejjel, földre szegezett tekintettel, szapora léptekkel loholtam végig a St. Louise Streeten, hogy megérkezzek a francia negyed széléhez, ugyanis a turisták tudják, hogy bizonyos negyedeket – amibe a miénk is beletartozott – el kell kerülniük.

Abban a városrészben egész évben úgy hemzsegtek, mint nyáron a megromlott ételen a férgek.

Görcsbe rándult a gyomrom az éhségtől, a hányingertől, miközben jeges borzongás táncolt végig a testemen a csípős hidegtől és a feltörő emléktől.

Erősen beleharaptam az ajkamba. Amikor élénkpiros vérem kiserkent s megéreztem annak ismerős ízét a nyelvemen, az eufória fátyla leereszkedett az elmémre.

Békét hozott. Nyugalmat sugárzott sejtjeim közé a fájdalom és annak fémes zamata.

Négy hónappal ezelőtt beleestem az egyik konténerbe... Nem volt sajátos, árulkodó büdösség, ami eltántorított volna tőle – mint a többi kuka, az is szemét szagát árasztotta magából. De aztán az arcom belecsapódott egy tekintélyes sertésmájba. A ragacsos belsőséget buzgón mászták a nyüvek, amelyek hozzátapadtak a hajamhoz, az arcomhoz, és amíg dermedten, testközelből figyeltem őket, felkapaszkodtak a kezeimre is.

Aznap éhesen feküdtem le, és napokig a kukák közelébe sem mentem.

Az St. Louis Cathedral déli harangszava elcsendesült. Az irodaházakból emberhorda lepte el a falatozókat és a kávéházakat. Valahányszor megéreztem a frissen sütött pékáruk, sütemények és sültek illatát, összefutott a nyál a számban. A gyomrom hangosan és hosszan követelte az ételt, de még nem végeztünk, tehát nem is ehettünk.

Mindent a maga idejében – nyugtattam magunkat, mert meg fogjuk kapni a jutalmunkat a kemény munkáért, amiről mamának sosem szabad tudomást szereznie.

Egyik placcról a másik placcra sétáltam, azonban sehol sem tartózkodtam sokáig.

Állandóan mozgásban kell lennem.

Újabb farkasordító órák teltek el.

Némán, szipogva figyeltem apró, koszos, immár elkékült lábujjaimat. A hideg azon a napon sem kímélte csupasz végtagomat. Reszkettem, és másodpercenként hasított belém a dermesztő fájdalom kegyetlen, borotvaéles pengéje. Elkeseredve beletöröltem a piszkos pulóver ujjába az orromat, miközben folyamatosan azon munkálkodtam, hogy az éhség és a hideg édes kettőse ne kényszerítsen térdre. Büszkén visszanyeltem a könnyeimet. Ezt is túlélem!

A zománcos bögre súlya ránehezedett a mellkasomra, és kolosszális erővel szorította a szívemet a bordáim közé. Olyan könnyű volt, akár egy pitypangmag, melyet messzire sodor a nyári szellő.

Enyhén meglengettem a bögrét és hallgattam, ahogy a pennyk életre kelnek benne. Az aprócska fémérmék a pohár falának ütköztek, harsányan csörögtek benne.

Ha tele lenne, nem zörögne ilyen ékesen.

Azonban nem is kong az ürességtől. – Gondolataimban Louise néni elevenedett meg, és bütykös, kemény ujjával a fejemre koppintott.

Igazad van, Louise néni – mosolyogtam az esti szürkületben.

A hőmérséklet délcegen baktatott a fagypont felé, ezért gondtalanul, mint minden gyerek, elkezdtem játszani a leheletemmel. Olykor azt képzeltem, hogy egy félelmetes sárkány vagyok, elvétve pedig egy törvényen kívüli fiatal az út túloldaláról, aki cigarettafüstöt ereszt ki a száján és az orrlyukán.

Bolondos gondolatmenetemet egy tűsarkú női cipő finom kopogása szakította szét, amit azonnal követett egy dallamos, lágy hang.

Óvatosan feljebb csúsztattam a kapucnit és kíváncsi tekintettel kerestem azt az arcot, akihez a hang tartozott.

Lélegzetvisszafojtva pásztáztam az üzletek előtt ácsorgó és elhaladó embereket. És akkor megpillantottam köztük őt.

A szívem szaporán vert, a bőröm égett, az agyamban vörösen izzó lámpa vészjóslóan villogott. A lábaim mégis elindultak. Megfontolt léptekkel közeledtem az ismeretlenhez.

Egészen az Orleans Street és a Bourbon Street találkozásáig követtem őt, de a kereszteződésben nyoma veszett.

Hogyan? – Értetlenül kapkodtam a fejem és megbántam, hogy olyan messzire elmerészkedtem.

Megszegtem a szabályt.

Élesen beszívtam a jéghideg levegőt, és az összes bátorságomat összeszedve befordultam a sötét utcába.

– Tolvaj vagy? – A fülemnek kedves hangocska szigorúan szegezte nekem a kérdést. Megdermedtem simogató közelségétől. Olyan szépen csengett, mint a szupermarketek hangszórójából kiszűrődő női hang.

– Nem – jelentettem ki határozottan, és a miheztartás végett dobbantottam egyet a lábammal.

Minden lehetek, de tolvaj nem! Senkitől sem venném el a pénzét.

Megszakadna a szívem, ha valaki elvenné tőlem a bögrémet, és a benne lapuló kevés pénzérmémet.

Látom, sőt tudom, kik a tolvajok. Figyelem és elemzem őket, amikor kint vagyok az utcákon. Tudom, mi a technikájuk, de én sosem tennék olyat. Attól, hogy egy hulladék vagyok, van becsületem, amit meg is szeretnék tartani.

Ha kérek, akkor is kapok. Igaz, kevesebbet, mintha elvenném. Azonban azzal is tisztában vagyok, milyen az, amikor kér valaki, és milyen az, amikor elvesz. Louise néni kért, mama mindig elvett. És a kettő között óriási a különbség.

Villámként cikázó, haragos gondolataimból finom kuncogás rángatott ki.

– Nem, hölgyem! – nyomatékosította a nő.

Megszeppenve csodáltam az idegen bátorságát és elegáns arroganciáját. Általában az emberek nem beszélgettek velünk…

Csak pénzt dobtak a piksziseinkbe, és sietős léptekkel minél távolabb akartak kerülni tőlünk. Azonban vannak olyan hulladékok, akik erőszakosan akaszkodnak az arra járókra…

A vége mindig ugyanaz: elkergetik őket, vagy úgy tesznek, mintha meg sem hallanák a néma fohászukat.

De én hallottam az összeset. Tudtam, hogy azok a könnycseppek, amelyek végigfolytak piszkos arcukon, a foszlányokra szakadt lelkük utolsó, szakadozó reményszálai voltak.

– Akkor miért követtél?

Hát… ez aztán a fogós kérdés. Miért is, Luna?

Beszédbe elegyedtél vele, és percek óta egyhelyben álltál.

A közvilágítás váratlanul, vakító villanással fellobbant felette.

A szám tátva maradt, az államat fel kellett nyalábolnom a járdáról, amikor megpillantottam… gyönyörű volt.

Lehajolt hozzám, így egy magasságba került a fejünk.

– Mutasd az arcod! – suttogta. Elbűvölt a közelségével, a szépségével, a közvetlenségével. Miért nem undorodott tőlem úgy, ahogy a többi finom hölgy szokott?

Képzeletben megvontam a vállam, és beleharaptam az alsó ajkamba. A fájdalom enyhítette a bűntudatot.

Louise néni szavai a gyomromban születtek meg, és éreztem, ahogy szétterjedtek a testemben. A féltő tanács, a rosszallóan szomorú tekintet úgy kapaszkodott fel ragacsos tapadókorongjaival a csontjaimon és a szerveimen, ahogy a csodálatos repkényszőlő az elhagyatott házfalon. A kúszónövény benőtte, mert senki sem törődött vele.

Megszeged a szabályt, Luna! – A vészharang hangosan visszhangzott a fejemben, a szívem vadul kalapált sovány testemben, mindezek ellenére lecsúsztattam az elrejtő leplemet. Piszkos, fésületlen hajam az arcomba hullott.

A nő felemelte az egyik kezét, melyen finom anyagú bőrkesztyűt viselt, és a zavaró hajszálakat a fülem mögé terelgette.

– Nagyon szép a szemed – mondta, majd a bögrére pillantott, amit erősen szorongattam és még közelebb húztam magamhoz. Elmosolyodott, de nem gúnyosan, ahogy mama szokott. – Nem akarom én sem elvenni a pénzed – mutatott a bögrére. – Ezért követtél? Pénzre van szükséged? Egyedül vagy az utcán? – ráncolta aggódva a szemöldökét, miközben a hátam mögé tekintett. – Hol vannak a szüleid?

Ne válaszolj, ne válaszolj, ne válaszolj, Luna! Hisz’ nem is ismered. Nem bízhatsz benne!

– Megértem, miért nem akarsz beszélni. Olykor ez elég jó dolog, de ha kérdeznek, illik válaszolni.

Felegyenesedett, és a hóna alól kihúzta fekete retiküljét. Kényelmesen kapcsolta ki a csillogó csatot, és amikor kivette belőle a tárcáját, rám mosolygott. Kesztyűs ujjai alatt ropogtak a bankók.

Izgatottság zúgott végig az ereimben, és melegség árasztotta el a porcikáimat a fejem búbjától az átfagyott lábujjamig.

Mosolya elterült porcelán arcán, amikor átnyújtotta a ropogós százdolláros bankjegyet, miközben a szemeim majdnem kiestek a helyükről a komor ábrázatú Franklintől.

– Fogadd csak el! – noszogatott kedvesen. – Hideg van, te reszketsz, nekem pedig dolgom van. Nem állhatunk itt az örökkévalóságig. Nem is felelsz a kérdéseimre.

Vajon miért nem fél, amikor ennyi pénz van a tárcájában ezen a környéken? – vetődött fel bennem a kérdés.

– Ha elárulom a nevem, te is elárulod?

Ki akartam mondani, ott volt a nyelvem hegyén, de a torkom és a tüdőm égni kezdett. Nem fedhettem fel a kilétemet. Én nem is léteztem. Törvényesen legalábbis nem.

– Köszönöm – suttogtam halkan, és elvettem tőle a pénzt.

– Gwendoline – mondta kedvesen. – A nevem Gwendoline.

Elszakítottam a tekintetemet Franklinről, és felpillantottam a gyönyörű Gwendoline-re.

Az ajkaim résnyire nyíltak, a forró levegő kiszaladt égő tüdőmből, de nem tudtam még egyszer megszólalni. Már így is túl sokat mondtam…

Megunhatta néma létezésem jelentéktelen alakját, mert köszönés nélkül elsétált.

Amikor magamhoz tértem pillanatnyi megingásomból, azonnal sarkon fordultam és a legsietősebb léptekkel hagytam magam mögött az utcát. Szégyenlősen elpirultam, amiért azt kívántam: bárcsak ő lenne az anyukám.

Rám esteledett, mialatt végignyargaltam a hazafelé vezető úton.

De az is lehet, hogy nem is volt még késő este, csak a tél közeledtével a kültéri világítások, az üzletek neonfényei hamarabb keltek életre, hogy becsalogassák az arra járókat.

A csontjaimban éreztem a hideget. Azonban a testemet olyan zsibbadás járta át, ami megakadályozta, hogy a dermesztő késszúrásokkal fenyegető fagyos levegő elérje a belső szerveimet.

Erősen a mellkasomhoz szorítottam a zománcos bögrét, és apró öklömet a szájába nyomtam. Elzártam a csilingelő hangok útját, mert ha valaki felismerné ezt a bájosan zengő éneket, akkor lelkiismeret-furdalás nélkül kifosztana.

Nesztelenül tettem meg az utat, és figyeltem a körülöttem kiélesedő, elcsendesedő zajokra: az emberek beszédére, a cipőtalpak kopogására, a taxik hosszú, indulatos dudaszójára.

Tudtam, hogy még egy jó környéken vagyok, ahol kevesebb emberrablás és erőszak történt.

Igaz, nem láttak itt minket szívesen, sokszor rendőrt küldtek ránk, de aki ügyes és fürge volt, meglépett előlük.

Amint elértem a kereszteződéshez, oda, ahol az út kettémetszette egymást, mintha egy másik világba léptem volna át.

Sokszor játszadoztam a gondolattal, hogy én egy olyan lény vagyok, aki ide-oda járkált a világok között.

A gazdag negyedből a szegénybe csöppentem.

De mielőtt végleg hazamentem volna, egy kis kitérőt kellett tennem az öreg Jerry boltjába. A legtöbbször ott vettem magamnak egy kiflit és egy forrócsokit. Hmm. A nyál azonnal összefutott a számban. A csontjaim már a gondolatától felmelegedtek, míg a nyelőcsövemben, majd a gyomromban éreztem forró, édeskés ízét.

Gyorsabban szedtem a talpamat, ami odaragadt a lecsapódó gőz és pára miatt finom fagyréteggel fedett betonlapokra.

Az édes ízre gondolva agyamban felvillant a kedves hölgy arca. Ő is édes és finom illatot árasztott magából.

Oh, és milyen gyönyörű volt! – csettintettem a nyelvemmel.

A templom falait is ily’ szép hölgyeket ábrázoló freskók gazdagítják.

Gwendoline.

Hisz’ még a nevét is elárulta, miközben én gondolatban összevarrtam a számat.

Általában cserfes és idegesítő kislánynak hív Mary nővér, mert állandóan kérdezősködöm, amikor titokban beosonok hozzá, ahelyett, hogy az utcán kószálnék. De a nővérrel azért beszélgetek, mert ismerem.

Nem tudhatom, hogy bízhatok-e az idegenekben, ezért nem is szabad velük szóba állnom. De Gwendoline… ő olyan akár egy angyal. Csillogó, szőke, puha haja csigafürtökben omlott vastag, fekete szövetkabátjára. A bőre fehér, bársonyos és tiszta. A mosolya és dallamos, lágy hangja olyan szelíden simogatták a lelkemet…

Nem gondolom azt, hogy ő rossz ember lenne, hiszen még pénzt is adott nekem, amit a bugyim gumijába rejtettem.

Ám igazából azt adta nekem, amit ő észre sem vett, és amit Louise néni halála óta nem kaptam senkitől sem: kedvességet.

A szokásokat nehéz elengedni, ezért akárhányszor beléptem a bérlakásba, az első utam mindig a hűtőszekrényhez vezetett.

Abban reménykedtem, hogy amikor belelesek, tele lesz étellel… de akárhányszor kinyitottam, csak a savanyú tej szaga erőszakolta magát az orrlyukaimba. Évek óta lapult ott alattomosan, besárgulva.

A húsos, fekete penész beborította a gumi peremét, és szőrös kis teste vígan árasztotta magából az állott, fojtogató szagot.

Keserűen felsóhajtottam, amikor a gyomrom éhesen megkordult. Mosolyogva megsimogattam morgó testrészemet. Elfért volna benne még egy kifli a forrócsoki mellé, amit ráérősen iszogattam, mert ki akartam élvezni minden édeskés cseppjét.

De tudtam, hogy nem kényeztethetem el magam… mindig gondolni kell a másnapra.

Amikor megfordultam, halkan felsikkantottam. A szívem duzzadva feszült neki a bordáimnak, miközben a félelem melegsége végigcsörgedezett az ereimben. A halványan sziporkázó fényben megláttam anya arcát.

Rossz mama van itt!

Démoni tekintete a pislogást közelről sem ismerte. Úgy meredt rám rémisztő szemeivel, mintha nem is evilági lenne. Az arcán szép, fényes csíkokból csordogált a vér. Hosszú és mély sebeket ejtett magán. A ruhát lecserélte, zsíros haját egyértelmű, hogy csomókban tépte ki.

Vékony, csontos ujjai a felkaromba martak, és közelebb rántott magához.

– Mennyit gyűjtöttél, Luna? Hol a pénz? Az a mocsok felültetett! Azt mondta, meghozza ma az anyagot, de még mindig nem ért ide. – Sűrűn szipogott, majd az alkarjába törölte csillogó orrát. – Tudja, hogy milyen vagyok akkor, amikor nem kapom meg… Vennem kell, nem várhatok rá!

Elengedett, aztán faltól falig sétált, miközben látványosan köpködött, és csúnya szavakat ejtett ki mocskos száján.

Évek óta vártam azt a pillanatot, amikor megkérdezi tőlem: ettél ma már valamit, Luna?

Vártam! Mégis úgy éreztem, hogy az a mágikus perc sosem érkezik el.

Folyton azzal érvelt, hogy csakis azért lakhatunk egy olyan lakásban, ahol fűtés is van télen, mert Jimmy tiltása ellenére felengedte magához a főbérlőt, Chipet.

Amikor hangot adtam a véleményemnek és elmagyaráztam neki, hogy mások dolgozni járnak, nem pedig kurválkodnak, teljesen kikelt magából.

Színészi alakításától hangosan forgattam a szemem, amikor el akarta adni magát nekem…

Mindezt csakis miattam teszi, mert ha ő nem „ajándékozná” oda a szentélyét a férfiaknak, akkor engem zaklatnának…

– Ott a pénz – mutattam az asztalra.

Azonnal odaszaladt, kiöntötte a bögre tartalmát, és fogcsikorgatva megszámolta.

Amikor befejezte a számolást, ökölbe szorította a kezét és dühösen az asztalra csapott.

Gonoszul elmosolyodtam; szemben találta magát a csúnya valósággal: nem lesz elég arra a nyavalyás szerre.

Tátva maradt a szám és könnyek csípték a szemem, amikor egy könnyed mozdulattal lesöpörte az összeset a földre. A pennyk érces hanggal gurultak szét a sötét padlón.

A pénzérmék után ugrottam, mielőtt végleg eltűntek volna a parketta mély rései között.

Nem hagyhattam, hogy elvesszen a pénzem. Keményen megdolgoztam érte. Neki nem elég a drogra, de nekem elég a holnapi forrócsokimra.

– Ez nem elég, Luna! – ütött dühösen ismét az asztalra, mire az arcomon még nagyobb mosoly formálódott.

Gondolatban megvontam a vállam, és tovább szedegettem a fényes fémérméket.

Rossz mama sátáni tekintettel és ördögi mosollyal közeledett felém. Behunytam a szemem, mert tudtam, mi következik… Eszelősen pofozni kezdett az öklével.

Vékony karjai alig vittek erőt az ütésekbe, azonban a lelkem vékony tükrén annál jelentősebb repedések keletkeztek.

Könnybe lábadt a szemem, és a forró, csillogó cseppecskék ellepték az arcomat. Azonban fogalmam sem volt, miért, hisz’ nem is éreztem a fájdalmat. Az ütések erőtlenek voltak.

Talán ez egy ösztönös, védekező reakciója a testnek.

Halkan sóhajtottam, képzeletben megvontam a vállam, és hagytam, hogy a rossz mama végezzen. Elviseltem a bordáimat érő rúgásokat, a fejemet érő sújtásokat, és az ujjai erős, kegyetlen szorítását, amikor belemart a hajamba. Tépett, rúgott, ütött és csípett. Új zúzódásokkal és foltokkal „ajándékozott” meg.

Sűrű, ragacsos masszaként bugyogott a vérem, a szemem felduzzadva lüktetett, miközben a gyomrom görcsbe rándult. Kétrét görnyedt sovány testem, de amikor a ruhám alól kicsúszott Franklin, a világ parányira zsugorodott.

A fémes íz sem hozott békét. Nem árasztotta el nyugalommal a sejtjeimet, hiába hagytam, hogy az orromból egyenesen a számba csöpögjenek a fénylő cseppek. A fájdalom egy szempillantás alatt szertefoszlott, amikor mama tekintete a pénzre siklott és kérdés nélkül elvette.

Forrósodott a mellkasom, a tüdőm égett, a dühöm olyan hatalmasra nőtt, mint egy ogre, azonban a hangszálaim alávetették magukat a hallgatásnak.

A nyelvemet csípte a szó: ENYÉM! – kiáltottam volna, de tudtam, hogy úgysem érne célba a könyörgésem.

A pulóverrel felitattam arcomról a vért, majd felültem a frizsider tetejére. Onnan figyeltem mamát.

Tárcsázott egy számot, és szinte udvarolt a vonal túloldalán tartózkodó férfinak.

Amint megszakította a hívást, felém fordult. Őrült mama eltűnt, helyét undok mama vette át.

– Oh, Luna. Az én gyönyörű kislányom. Nemsokára minden jó lesz. Csak pár perc, és…

Nem fejezte be a mondatot, mert kopogtattak az ajtón. Mosolya szélesen elterült az arcán, amikor megtörtént a csere. A pénzből kokaint vett.

A távolból figyeltem, ahogy a fehér port kiszórta az asztalra.

Annyira remegett a keze, hogy nem tudott egy rendes, egyenes csíkot húzni belőle.

– A kurva életbe! – harsogta, aztán felkacagott. Mosolyogva nyalta le ujjairól a finom szemcséket.

Jókedvűen dudorászott, testét lágyan ringatta, és nem törődött azzal, mennyit szippant fel az orrlyukába. Ráhajolt az asztalra, és eltüntette azt, ami elé került.

Az intenzív eufória pillanatok alatt rózsaszín maszlagba bugyolálta az elméjét. A valóságról alkotott képe eltorzult.

Cigarettára gyújtott, és bekapcsolta a rádiót. A lakást elárasztotta a lágy jazz dallama.

Boldog mama volt.

– Olyan büszke vagyok rád. Elmondod, hogy kitől kaptál ennyi pénzt? – Elém sétált, és az arcomba fújta a füstöt. – Mit kellett érte tenned?

– Semmit – vallottam be azonnal. Nem akartam, hogy azt higgye, eladtam a mézédes szentélyemet. Ígéretet tettem, amit sosem szegek meg! Louise néni emlékére esküszöm! – Egy kedves hölgy adta – mondtam vállrándítva, mintha Gwendoline kedvessége semmiség lett volna.

– Látod… mondtam, hogy neked előbb adnak pénzt az emberek, mint nekem.

– Aha – hümmögtem.

Leugrottam a hűtőszekrényről, magam mögött hagyva bulizó mamát, és besétáltam a fürdőszobába, mert éreztem, hogy a vér az arcomra száradt.

Behajtottam az ajtót, megnyitottam a csapot és mélyeket lélegeztem, miközben azt néztem, hogyan nyeli el a lefolyó a rózsaszín vízcseppeket.

Miután végeztem, szárazra töröltem a bőrömet és megágyaztam a fürdőkádban. Tojás alakja miatt nagyon kényelmes fekhely, de Louise néni vastag dunyháitól lett igazán kellemes. Jól kitömtem velük hatalmas bendőjét.

Csak akkor kellemetlen itt aludni, amikor mamának vendége van…

Akárhányszor bejöttek elvégezni a dolgukat, én ébren voltam, de erősen összeszorítottam a szememet és egyenletesen, halkan lélegeztem.

Nem engedtem utat a belsőmben vadul tomboló félelemnek.

A lakásban egy szoba volt csak, amit mama használt. Én oda nem tehettem be a lábamat még akkor sem, amikor nem jöttek hozzá.

Azt hittem álmodom… igen, meg voltam róla győződve, hogy csak egy álom, amikor a nevemet ismételte valaki.

Vérfagyasztó borzongás járta át a testemet, ahogy a hang áthatolt az álom és a valóság vékony mezsgyéjén, amiben lebegtem. Ébredeztem, és a hang egyre erősebb lett. A nevemet ismételte. Újra és újra.

Luna, Luna, Luna.

A torz, recsegő hang sűrűsödött a levegőben.

Reszkettem a félelemtől, amikor egy hatalmas buborékban összegyűlt felettem… és amikor megérintette a vállamat a rémisztő hang hordozója, kinyitottam a szemem. A buborék velőtrázó sikítás kíséretében pukkant szét körülöttem.

A horrorfilmbe illő jelenet nagyon is valóságos volt. A fehér csempén kézzel húzott, fénylő vércsíkok ragyogtak. A fehér porcelán mosdókagylót színesre festette a ragacsos, élénkpiros nedv.

Mama ácsorgott előttem. Maszatos kezét a torkára szorította és engem szólított, miközben az orrából megállás nélkül folydogált a vér.

A szívem vadul dübörgött, a fülem csengett, a tüdőm hangosan sípolt, amikor kiugrottam a kádból. Az asztalhoz siettem, ahova mama kiöntötte a port, ami… eltűnt.

– Lunaaaa, Lunaaaa.

– Ostoba mama – suttogtam.

Hosszadalmas merengésemből hangos puffanás repített vissza a valóságba.

Mama összeeshetett.

Vontatottan vezettem oda a tekintetem, és érdektelen léptekkel indultam el felé. Meztelen talpam alatt éreztem teste folyékony melegségét.

A rángatózó test mellé térdeltem, és hosszú percekig némán figyeltem. Nem tart már sokáig.

Felpattantam, bementem a szobájába, és kivettem a szekrényből a féltve őrzött piros cipőjét, melynek vékony sarka befért a rések közé. Felnyitottam vele a sötét, kopott padlólapot, és mosolyogva húztam ki a kincsemet.

Egy hónapja Mary nővér a kezembe nyomott egy doboz csokis kekszet, majd kizavart a templomból, hogy ne menjek oda egy ideig.

Nem tudtam, miért… talán idegesítettem, de abban a pillanatban nem is érdekelt. Olyan boldog voltam, hogy hazáig dúdoltam és ugrándoztam.