Az utolsó ostrom

Demeter Attila

Tags:

Akció, fiatalok, idegenek, kaland, magyar, nyelvű, romantika, sci-fi, scifi, szerelem, űrhajók, űrutazás

Akcióttt fiatalokttt idegenekttt kalandttt magyarttt nyelvűttt romantikattt sci-fittt scifittt szerelemttt űrhajókttt űrutazásttt

Ezeréves őrszolgálat 5.
–
Az utolsó ostrom

Demeter Attila

2026

Második kiadás

Minden jog fenntartva

ISBN:6610000137763

Első fejezet – A jövevények

– 1 –

Travella bolygó, 74 fényévre a Földtől
Földi időszámítás szerint II. Civilizáció 749.

Ulim az erdőben trappolt. Három álló napja futott és gyalogolt a fák között. Éjszakánként keveset és nyugtalanul pihent, ereje mostanra megfogyatkozott. Alig maradt benne a kezdeti indulatból, elkeseredésből, már csak kimerülőben lévő energiatartalékai mozgatták a lábát. Büszkeségének maradéka gátolta abban, hogy végleg megálljon, netán visszaforduljon azon az úton, amelyen a megaláztatás után, hirtelen jött mérgében elindult.

Az erdő ritkult körülötte. A lombokon erősebben sütött át a nap, az ég gyakrabban kéklett fel a levelek mögött, és a fák alatt, az alacsonyan nőtt ágak között tenyésző bokrok lazábban álltak ellen rohanó csörtetésének.

Elfogytak előtte a növények, és a keskeny, köves földsáv mögött hatalmas víztükör tárult a szeme elé.

– Eljutottam a világ végére – gondolta.

Bár a vének elbeszélésből halotta hírét a tengernek, eddig úgy gondolt a nagy vízre, mint az esti tábortűz körül emlegetett legendára.

– Végtelenül óriásinak látnád – mesélték a szülei az óceánról beszélgetve.

– Menjünk el oda! – kérte akkor, de leintették.

– Nincs ott semmi. Víz és víz mindenhol. Nem jutsz el rajta sehová, mert a hajóink elpusztultak.

– Építsünk újra hajókat! – javasolta gyermeki egyszerűséggel, és megint legyintettek.

– Már nem tudunk. Jó, ha akkora csónakot összetákolunk, amekkora átvisz minket egy kisebb folyón, ha utunkba kerül valahol. Régen! A támadást megelőzően minden akadályon átjutottunk, minden hegyet, minden vizet és földet meghódítottunk. Uralkodtunk a bolygónkon, és azt hittük, hatalmasak vagyunk.

Az öregek idáig értek a regélésben, és mindig elhallgattak. Lehajtották fejüket és elszomorodtak. Ulim korosztálya ezt értetlenül fogadta. – A képzeletükben él a mesevilág – gondolták. – A lassan feledésbe merülő múlton kár keseregni, mert a legendák a valóság helyett másról szólnak.

Nem kívánt mesékkel foglalkozni. Kilimo haját akarta bogozni, a varkocs fonatát kibontani, nézni, ahogy valamelyik hold kékes fénye átvilágít az elkószált hajszálakon, aztán kioldaná ruháját, és saját kunyhójában leheveredne ugyanarra a matracra, ahová a lányt fekteti. Emiatt bujdosott el a csapattól.

Tavaly elérte azt az ifjak életkorát, párt kereshet magának. Idén, a nyár végén élni akart a joggal. Úgy gondolta, egyedül rá tartozik, kivel osztja meg az ágyát, és kivel élne együtt öregkoráig szívesen. A vének azonban ebbe is belebeszéltek.

A vének mindenbe belebeszéltek, és a fiatalokat idegesítette állandó siránkozásuk az elveszett múlt után. Ulimot különösen az egész életüket, annak minden rezdülését átható parancsolgatás ingerelte. Elege lett a vének múltba révedő irányításából. Közölte velük, Kilimot kéri kedvesének. Azonnal felmordultak, az tilos.

– Számítottam rá, hogy megtiltjátok – vágta sértődötten a vének képébe.

– Azt hiszed, mi vagyunk az ellenfelek? – kérdezte Szelerin, a legöregebb mind között. – A természettel vitatkozol. Kilimo az unokatestvéred, és baj származna abból, ha őt választanád párodnak.

– Miért? – ellenkezett.

– Beteg gyerekeket szülne neked. Korcs utódok származhatnak az öléből.

– Honnan tudjátok ezt? Ha más lesz Kilimo embere, annak miért ne szülne korcsokat?

– Nem viheted az ágyadba az unokahúgodat! – ismételte meg a tilalmat Szelerin.

– Ostobaság! – dühöngött Ulim, és látta, Kilimonak ugyanez a véleménye, csakhogy a lányok még kevésbé szállhattak szembe az öregekkel, mint a fiatal fiúk.

Most háromnapi járóföldre a falutól, amelyben világuk teljes népessége él fizikailag fáradtan, indulataiban alig csillapodva leült a tengerparton, egy nagy kőre. A magával hozott élelem előző nap elfogyott, útja közben az erdő adta táplálékon élt. Fukar kézzel mérték a fák, bokrok az ebédet, vacsorát. Korgó gyomorral gubbasztott a sziklán.

Hirtelen eszébe jutott, számítana-e, ha meghalna? Nincs értelme a jövőnek, ha nem élhet Kilimoval. Nyugodtan véget vethet sivár tengődésének.

Hívogatta őt a szelíden hullámzó víz.

– Elindulnék a tengerben, és gyalogolnék, végül ellepnének a hullámok – gondolta magában. Mégsem próbálta ki, nem indult a habok felé.

Felmászott egy magas sziklára, onnan nézte a végtelenbe nyúló, kéklő tükröt a lábai alatt, és hallgatta a csendes csobogást, ahogy a víz a szirt aljának csapódik. Leült a kőre. Odébb, az erdő és a tenger között, keskeny homokpad váltakozott kavicsos földsávokkal. Amerre nézett jobbra vagy balra, ugyanezt látta. Pillantásával sehol sem talált embert, állatot. Azt nem furcsállotta, hogy emberek nélküli a part. Mindenki tudta, a falun kívül nincs élő ember a bolygón. Az jobban meglepte, hogy állatok sem kóborolnak a keskeny homokpadon, nem jönnek a vízhez inni a ragadozók vagy martalékaik. Erről sokat hallott a vénektől, és ebben talán igazat mondtak. Elképzelhető, hogy a tenger vize tényleg sós és ihatatlan. Ha így van, akkor világos, hogy az állatok miért nem használják ki ennek a hatalmas víznek a közelségét, és miért hiányzik az élet bármiféle jele a part köveiről.

– Lent megkóstolhatnám, hogy tényleg igazat szólnak-e a legendák – gondolta. – Az öregek mindig nyaggatják a fiatalokat mindenféle tilalommal és regulával, jobb, ha fenntartással fogadjuk a mondataikat. Akkor leszek benne biztos, hogy nem puszta riogatásból vagy szórakozásból kiagyalt tilalommal állnak elém, ha ellenőrzöm a szavukat

– 2 –

Lekászálódott a szikláról, és elindult a víz felé. A parti homokban legyalogolt a hullámokig, leguggolt, megmerítette két tenyerét a szelíd habokban, és a szájához emelt pár kortyot. Bizalmatlankodott Szelerin és a vének állításával szemben, azonban a kételkedésben is visszafogta magát. Kerülte a kockázatát annak, hogy mohón beleigyon egy undorító ízű löttybe.

Egyetlen apró kortyot nyelt a tenyeréből, és mindjárt érezte, a vének ebben a dologban igazat állítottak, a víz tényleg ihatatlanul sós.

A keserves kóstoló után felállt, szétnézett a talpát nyaldosó hullámoktól, és tekintetével végigpásztázta a partot. Úgy látszott, felületesen ítélt, és tényleg nincsenek állatok a tengerben vagy a vizet szegélyező földsávon. Belátta, hogy tévedett. A levegőben itt-ott madarak repkedtek, némelyik leszállt a vízre, és hosszú csőrét a hullámokba dugta. Vélhetően a habok közt úszkáló halakra vadászott.

Kezével ernyőt formált a szeme fölé, végigkémlelte az eget a tenger szikrázó tükre felett, és a távolban madarat látott. Repülés közben nem kacsázott össze-vissza a levegőben, hanem látszólag egyhelyben, rezzenéstelenül lebegett. Sosem látott még ilyen furcsán viselkedő állatot. Úgy tudta, ennyire mozdulatlanul lebegni képtelenség. Nézte, nézte az égen függő apró pontot, és azt vette észre, az lassacskán növekszik.

Szerencséjére a nap nem világított a szemébe, mert akkor nehezebben tarthatná szemmel az állatot. Pislantott egyet néha, de egyébként rajta tartotta tekintetét a madáron.

Rájött, hogy látszat a növekedés. A távolban repülő sas vagy bármi, azért tűnik mindig nagyobbnak, mert közeledik. Ez tette még hihetetlenebbé a dolgot. Valóban nincs olyan egyhelyben lebegő lény, amelyik mozdulatlanul maradna a levegőben. Olyan végképp nincs, amelyik ennyire egyenes pályán repül, és feléje tartva sohasem tér ki jobbra vagy balra.

A madár, amely ellentmondott ismereteinek, kitartóan közeledett. Még messze járt, de így is látszott, hogy jóval nagyobb az embernél, nagyobb egy megtermett állatnál vagy bárminél, ami eddig a levegőben, a szemei előtt mozgott.

A part közelében egyre gyorsabb lett a látszólagos növekedés. Ulimban rövidesen tudatosult, hogy a levegőben közeledő furcsaság nem madár, hanem mesterséges készítmény. Annyira nagynak látszott, hogy bizonyos lett abban, az általa ismert emberek képtelenek ilyet készítetni. A faluban senki sem tudott ekkora kocsit, hajót vagy bármit alkotni. Az ember építette tárgyak közül ilyen hatalmasnak talán házat látott eddig, más semmit, viszont a házak nem repülnek.

A levegőben úszó valami még mindig anélkül közeledett felé, hogy az egyenestől bármerre eltérne, és ahogy haladt előre, lassan formát öltött. Ablakok látszottak rajta, az elején kerek fényes tárcsák villogtak, azok rendeltetése ismeretlen maradt előtte. Lassan kezdett vasúti kocsihoz hasonlítani. A falu szélén, a síneken, állt egy kivénhedt, rozzant vagon az úttalan út rövid, épségben maradt szakaszán, az nézett ki ilyesféle módon.

Elgondolta, hogy festene az a rozzant kocsi, ha repülne, aztán elhessegette a gondolatot. Nevetségesnek tűnt az ötlet, hogy a Rindam Társaság kocsija elmozdulhatna akár a síneken is, nemhogy a levegőben, ahol semmi keresnivalója. Az jutott eszébe, repülőgép közelít felé. A hosszúkás doboz teljesen másmilyennek tűnt, mint azok a repülők, amelyeknek rajzait apró gyerek korában, Szelerin elnyűtt könyvének lapjain nézegette. Azokon szárnyakat látott, ennek meg a sima oldalai fénylettek ott, ahová a szárnyak csatlakozhatnának.

A repülő vasúti kocsi egyre közeledett a tengerpart felé, aztán kicsit lassított, mintha az ablakokból valaki szemügyre venné őt. Ulim abban reménykedett, hogy a hatalmas szörnyeteg megáll a levegőben, vagy leszáll elé, ehelyett az mindössze tett egy kört fölötte, aztán lomhán elúszott az erdő irányába, ahonnan ő három nappal korábban elszökött.

Csalódottan fordult utána. A repülőgép egyre gyorsulva, magasba szegte az orrát, és elhúzott a falu felé.

– Te is láttad? – kérdezte kis idő elteltével egy hang.

Annyira elmerült a gondolataiban, hogy meglepetésként érte barátjának, Kevennek az érkezése. A fiú szokásához híven észrevehetetlen csendben osont mellé az erdőből.

– Mit akarsz? – mordult rá mérgesen a híres nyomolvasóra. – Szelerin küldött utánam?

– Dehogyis – tiltakozott Keven. – Láttam, hogy duzzogsz, és elszaladsz. Arra gondoltam, örülsz majd, ha van veled társ az erdőben.

– Egyedül akartam maradni.

– Sejtettem – ismerte el a barátja.

– A tengerhez indultam – hazudta Ulim. Feleslegesnek tartotta bevallani, hogy véletlenségből keveredett ide.

– Ilyennek ismertük meg a legendákból. Nagy és sima.

– Sima, és ihatatlan a vize.

– Menjünk vissza! – kérte a barátja. – Félnapi járóföldre innen felakasztottam a tarisznyámat egy kiszáradt bobakfára, hagytam benne elemózsiát.

Ulim hallgatott, csendben bámulta tovább a tengert.

– Anyád küldött páderkalácsot – csábította tovább Keven.

Ulim szájában összefutott a nyál.

– Nem engedik meg, hogy Kilimo legyen a párom – duzzogott.

– Tudom.

– Azt állítják, korcsok lennének a gyerekeink, mert ő az unokatestvérem.

– Talán igazuk van – felelte bátortalanul Keven. – Azt hallottam, hogy a rombolás előtt a doktorok megvizsgálták az emberek vérét, és abból megítélték, megházasodhat-e két fiatal, ha unokatestvér létükre egymásba szeretnek. A vizsgálathoz használható műszerek már semmivé váltak, meg aztán a doktoraink rég elfeledték a használatukhoz tartozó tudományt.

– Te elhiszed ezt? – nézett rá gyanakvóan Ulim.

– Néha bölcsen gondolkodtak a régiek.

Ulim a vállát vonogatta.

– Gyere! Vár a falu.

Ulim Keven után, lassan megindult az erdőbe. Eszébe jutott a páderkalács, és éhes gyomorral hiába küzdött a csábítással.

– 3 –

Visszafelé sem lett rövidebb az út, mint odafelé. A nyomkeresésben és erdei csatangolásban járatosabb Kevennek két napnál kevesebb is elég a hazáig tartó úthoz, de ha kihasználná képességeit, a barátja magára maradna az erdőben, és éppen ezt nem akarta. Komótos iramot diktált.

Otthonuk közelében, a faluszéli ritkást meglátva elhűltek a meglepetéstől. A fák közötti, apró tisztáson, a tenger partjáról megfigyelt égi szörnyeteg pihent.

Őrizetlenül terpeszkedett a bozót mögött, így megnézhették közelről és alaposan. Ulim óvatosan lépkedett a fekete anyagból készült testhez, megtapogatta a falát, és semmi különöset sem talált rajta. Mintha a százéves romok helyszínén omladozó építmények valamelyikét tapintaná végig. Eltekintve attól, hogy azok legtöbbjén nyomot hagyott az idő, ez tökéletesen simának látszott. Leginkább tényleg a vasúti kocsihoz hasonlított, amelyik legelőször az eszébe ötlött, amikor a tenger felett megfigyelte a gépet. Még a mérete is alig tért el attól. A hosszát húsz lépésnél többnek, a szélességét három lépésnél nagyobbnak mérte. Kétembernyi magasra kapaszkodhatnának, ha felmásznának a tetejére, ehhez hiányzott a bátorságuk.

– Hihetetlen, hogy ez a monstrum valaha a levegőbeemelkedett és repült.

Leskelődtek befelé az ablakokon, de belül sötétség honolt, az üveges felület útját állta a tekintetnek.

– Csodálatos – mormogta Ulim, Keven bólogatott hozzá.

Befejezték a bámészkodást, és abban a reményben siettek a település belseje felé, hogy a faluban megtalálják a mesebeli gép utasait, esetleg hallhatnak tőlük azokról a csodákról, amelyek arrafelé találhatók, ahonnan érkeztek.

– Talán mégsem pusztult el teljesen a világ – reménykedett Ulim.

– Az öregek szerint a hódítók mindent tökéletesen elpusztítottak. Ha a rombolás idején a véneink nem a csillagok között tartózkodnak, akkor ők is meghalnak a támadástól. Még jó, hogy a hódítók előtt ismeretlen maradt az űrállomás létezése, így menedéket adhatott párezer embernek.

– Valahol biztosan van otthona az utasoknak. – Ulim gondolatai még mindig a csodálatos masinánál jártak.

– Ez a repülőgép másmilyen, mint amiket a Boldogság Korában építettek nagyapáink – dünnyögte Keven.

Beértek a faluba. A girbegurba utcák gödreit kerülgették, de kitartóan ügettek a főtér felé. Ötezernél alig több ember élt a szegényes bungalókban, nádkunyhókban vagy a régi időből megtalálható anyagok maradványaiból épített házikókban. Eltartott egy darabig, mire elérték a falu kocsmáját. Általában ott jött össze a település ügyeinek megtárgyalására a vének tanácsa. Sejtették, hogy most is ott üléseznek. Néha csak iszogatnak a nagy tölgyfaasztal mellett, azt is tanácskozásnak nevezik.

– Meglátod, itt találjuk a csodagép gazdáit – állította Keven.

– Honnan veszed?

– Nézz szét a kocsma előtti téren, és mondd azt, hogy gyakran látsz itt ekkora tömeget!

Valóban szokatlanul nagy csoportosulás verődött össze az ivóban és a környékén. Az emberek egymás lábát taposták, sokan az ajtón vagy az ablakon leskelődtek befelé. Csak halkan beszéltek, ha egyáltalán megszólaltak. A két fiatal nehezen verekedte át magát a többieken, végül óvatos csatározások után bejutottak az ivóba. Az alacsony mennyezet alatt hosszú lócákon foglaltak helyet az iddogáló helybéliek, a nagy asztal mellett az öregek szorongatták bádog korsóikat. A falba vájt nyílásokon nehezen távozhatott a sűrűvé vált levegő, és a világosság is mérsékelten látogatott be az elhanyagolt építménybe.

A két fiatal nem merte megzavarni a falu véneit, akik a repülőgépen érkezettekkel tárgyaltak.

– Ezek beszélik a nyelvünket? – kérdezte Ulim az egyik ismerős suhancot.

– Dehogy beszélik – suttogta vissza a legény. – Két napig a szavukat sem hallottuk, csak járkáltak közöttünk. Méregettük egymást, néztünk nagyokat, kérdezgettünk tőlük mindenfélét, de nem válaszoltak semmit. Ma este álltak velünk szóba először. Most sem közvetlenül velünk beszélnek, hanem valami dobozba karattyolnak bele, aztán az tolmácsolja a mi nyelvünkön a szavaikat. Azt mondták, két napon keresztül tanították a fordítógépet, azért nem tárgyaltak velünk eddig.

– Maradjatok csendben! – pisszegett rájuk egy meglett férfi.

Elhallgattak, ettől függetlenül közelebb nyomakodtak a hosszú asztalhoz, amely mellett a beszélgetés zajlott. Úgy érezték, joguk van arra, hogy hallgatói legyenek a diskurzusnak, hiszen ők hamarább látták a repülőgépet, hamarább tudtak a jövevényekről, mint a falubeliek. Attól persze, hogy korábban értesültek a látogatók érkezéséről, a két fiú még ugyanolyan jelentéktelen kölyöknek számított, mint korábban. Erről az egyébként is lényegtelen momentumról mindössze ők ketten tudtak. Öntudatukat mégis megnövelte ez a tény. Hiányát látták a nagyobb önbecsülésnek, és keresték a helyüket a közösségben. Attól a gondolattól, hogy ők látták elsőnek az idegeneket, magabiztossá lettek, tehát büszkén furakodtak a nagyasztalhoz, hogy hallhassák a beszélgetést.

– 4 –

– Hogyan találtatok ránk? – kérdezte az idegenektől Szelerin, az öregek vezetője.

– Láttuk a tenger partján az egyik társatokat, ahogy a vizet bámulta, aztán minket figyelt. Majdnem leszálltunk hozzá, de tartottunk tőle, hogy megrémül, ha leereszkedünk elé az égből, ezért úgy döntöttünk, megkeressük a legény települését. Így találtunk rátok – felelte a doboz, amit az idegenek az asztalra állítottak. – A magasból könnyen felfedeztük a falutokat. Az egész bolygón nem találtunk egyetlen lakott települést sem, csak hozzátok jöhettünk.

Ulim látta az idegen száját, és bár a hangját nem hallotta, megállapította, hogy egészen mást mond, mint ami a ládikából hangzik.

– Tényleg a doboz fordítja le a szavaikat – suttogta Kevennek, aztán gyorsan befogta a száját, mert azonnal szigorú pillantások kereszttüzében találta magát.

– Azt sejtem, hogy a bolygó felett repkedve miképp kerültetek ide – mondta Szelerin. – Az érdekelne, hogy a bolygónkra milyen módon találtatok rá.

– A bolygótokat sokkal nehezebben fedeztük fel, mint a falutokat itt, az erdőben. Nem repkedhetünk ugyanúgy a kozmoszban, mint egy égitest légkörében, ámbár nagyon régóta utazunk az űrben. Hosszú időn keresztül lassújáratú hajókkal közlekedtünk, és azokkal nagyon sokáig tartott bárhová elutazni. Most hatoltunk először igazán mélyre a környező világűrben. Pár emberöltővel ezelőtt kifejlesztettünk egy hajtóművet, az a fény sebességét megközelítő iramban repít minket. Azóta tehetünk a mostanihoz hasonlatos igazi felfedező utakat.

– Minket kerestetek fel elsőnek?

– Dehogy – jött a válasz az asztalon álló kis dobozból. – A tudósaink kijelöltek néhány olyan csillagrendszert helyszíni felderítésre, ahol a létfeltételek hasonlóak a mi világunk életkörülményeihez. Meghatározták a célpontokat, ahová sorjában elrepültek az expedíciók. Majdnem tíz bolygót felkerestünk a bennünket körülvevő világűrben, mindegyiken hiába kutattunk élőlények után. Két esetben egyezett az elképzelésekkel a megtapasztalt valóság, a többi bolygón olyan feltételeket találtak az odaérkezők, amelyek lehetetlenné tettek bármiféle életet. A tiétek a harmadik a sorban, itt valóban ráleltünk az élethez nélkülözhetetlen környezetre. Az elődeink eddig két helyen jártak. Kimutatták a légkörben oxigént, a felszín nagy részén óceán hömpölygött, mégsem alakult ki a planétán élet. A ti bolygótok az első, amelyen minden adott, és tényleg találtunk rajta civilizációt. Igaz, egészen kicsiny csoportban, mégis itt vagytok.

– Örülünk, hogy ránk találtatok. Milyen elven működik a hajótok? – kérdezte Zonád, Szelerin után a második a rangsorban. Ő is élt a rombolás előtti időkben, és együtt szolgált Szelerinnel a legendák szerinti Menedéken.

Az idegen körülnézett az ütött-kopott kocsmában, a rongyos ruhákba és állatbőrökbe öltözött embereken, aztán lassan megfogalmazta a véleményét, és válaszolt.

– Kétlem, hogy az ismereteitekhez alkalmazkodva elmagyarázhatnánk a hajtómű fizikáját. Még abban sem vagyok biztos, hogy azt értettétek, amit az imént említettem a fény sebességéről.

Zonád keserűen elfintorodott.

– Nem látszik rajtunk, azonban már jártunk az űrben.

Az idegen hitetlen pillantásokkal meredt rá. Ismét körbehordozta tekintetét a helyiségben, és csodálkozva szólalt meg.

– Ilyen bodegákban éltek, és közben utazgattok az űrben?

– A látszat hamis. Régóta nem járunk az űrben. Egy évszázada ezt kisebb akadályokkal ugyan, de megtehettük – magyarázta Szelerin. – Elődeink hatalmas és gazdag országokban éltek itt, a Travellán. Nagy házakban laktak, remekül automatizált gyárak termelték a ruhákat, az ipari termékeket, és több tucatnyi mesterséges égitest keringett a bolygó körül. Éppen azon fáradoztunk, hogy megvessük a lábunkat a két holdon, amelyek éjszakánként bevilágítják az eget felettünk, és váratlanul ismeretlen ellenség támadt ránk.

Ulim és Keven fintorogva követték az ezerszer hallott beszámolót világuk lerombolásáról, a vendégek ellenben feszülten figyeltek.

– Eleinte békésnek látszottak ajánlataik, később arra próbáltak minket rávenni, hogy szolgáljuk őket. Azt várták tőlünk, hogy kizárólag nekik termeljünk az üzemeinkben, nekik gyártsunk hadiruhákat, felszereléseket, és a mezőgazdaságunkat egyedül az ő igényeiknek vessük alá. Ellenálltunk, és utána sokkal nagyobb erővel támadtak meg bennünket, mint amire valaha felkészültünk. Rettenetes betegséget küldtek ránk, aztán óriási űrhajóikkal földrengéseket keltettek, és elpusztítottak minden építményt. A maradék, ennek a kis csoport embernek a túlélést jelentheti.

– Ti hogy kerültétek el a pusztítást? – érdeklődött egyre nagyobb kíváncsisággal az idegen.

– Az előbb meséltem, hogy csillagközi utazásra készültünk. Építettünk egy hatalmas űrlaboratóriumot, azon vizsgáltuk a hosszú bezártság alatti túlélés módszereit. A valóságosnak megfelelő környezetet kerestük, és a naprendszerünk peremére vezettük az állomást, ahová nem ért el a központi égitest melege vagy fénye. Évekig tartott az út oda és vissza. A támadás idején olyan messze jártunk kint a kozmoszban, hogy a bolygóról küldött rádióüzenetek fél nap alatt értek el hozzánk. Fegyverek nélkül települtünk át az állomásra, így semmit sem segíthettünk volna a társainkon, ha időben visszaérünk, de az út ide vissza, évekig tartott. Mire hazajöttünk, véget ért minden, és egyedüli lakói lettünk a letarolt bolygónak.

A vendégek szótlanul hallgatták a megrendítő beszámolót. Akkor sem szólaltak meg, amikor Szelerin elhallgatott. Váratlanul érte őket annak a híre, hogy a közelükben hatalmas ellenség jár, amelyik kénye-kedve szerint pusztíthat el egész bolygónyi népességet.

– Ez régen történt. Mostanra négyen maradtunk az egykori űrállomás lakói közül – vette át a szót ismét Zonád. – A falu többi lakója az utóda a kísérletben részt vevő háromezer embernek.

– Miként történt, hogy a tudásotok elenyészett? – faggatta őket az egyik idegen.

– Nagyon keserves élet várt ránk a hazatérés után. A leszálló egység az utolsó csapat lehozásakor megsérült, és használhatatlanná vált, többé semmilyen eszközét sem tudtuk beindítani. A porig rombolt civilizáció helyén az addig megszokott technika nélkül teremtettük meg magunknak az életfeltételeket. Próbálkoztunk azzal, hogy átmentsük szellemi muníciónkat a későbbi generációk számára, és rengeteg nehézséggel találtuk magunkat szemközt, az lehetetlenné tette a dolgunkat. Élelemről kellett gondoskodnunk. Megtanultuk a rendelkezésünkre álló egyszerű eszközökkel a fölművelést és ellátni magunkat. Szűkös energiánkból, közben nem futotta arra, hogy iskolát tartsunk fenn, és azokban átadjuk az utókornak a tudásunkat. Az első generációs gyerekek még több nyelven beszéltek, értettek a magasabb matematikához. A ma élők alig tudnak úgy-ahogy írni, olvasni meg számolni. Az orvosainknak sincs meg az a tudása, amivel mindenki megőrizhetné az egészségét. Nagy a csecsemőhalandóság, alig gyarapszik a létszámunk. Keserves így az élet, valahogy mégis alkalmazkodunk a nehéz viszonyokhoz.

– Hová lettek a támadóitok? – az idegenek egyre rémültebben tudakozódtak a közelmúlt szörnyű tényei után.

– Erről nincs információnk. Talán megelégedtek azzal, hogy itt elpusztítottak mindent, és beérték ennyivel. Esetleg nagy távolságról jöttek, és ezért lomhán ér ide a frontvonal következő csapása. Megeshet, hogy egyszer még visszatérnek, és befejezik az elkezdett hódítást. A rombolás idején, az űrállomásunkra eljutott rádiójelentések arról szóltak, hogy a magukat Robaknak nevező támadók hadiösvénynek tartják az űrnek ezt a szektorát, és fontosnak gondolják, hogy megszerezzék a bolygónkat. Elképzelhető, hogy újra jönnek.

– Megjelent a repülőtök a falu határában – egészítette ki a beszámolót valamelyik fiatalabb tanácsnok – és módfelett megijedtünk, hogy megint a Robak érkezett ide. Megláttunk titeket, és megnyugodtunk. Másképp néztek ki, mint amilyennek leírták őket apáink, akik találkoztak velük.

– Még sosem hallottunk erről a népségről – árulta el az egyik vendég. – remélem, mi nem találkozunk velük, mert az elbeszélésetek alapján a fölényüket velünk szemben is óriásinak gondoljuk. Ha megtámadnak minket, védtelenek leszünk.

– 5 –

A jövevények az éjszakát a repülőjükben töltötték. A falubeliek felkínálták nekik egyszerű házaikat, de hamar belátták, sivár viskóik alkalmatlanok a vendégfogadásra, a legjobb az lesz, ha vendégeik a repülőben éjszakáznak.

Napkeltekor érdeklődő fiatalok lebzseltek a vasmadár körül, a felnőttek uralkodtak magukon, nem zavarták meg látogatóik nyugalmát. Néhányan közülük rámordultak az ifjúság zajongó képviselőire, hagyhatnák aludni a messziről érkezetteket. Ilyenkor pár percre csend keletkezett, amit aztán nagyon gyorsan újra felváltott az ifjak, gyerekek zsivajgása.

Ulim távol tartotta magát a lármás többségtől. Kilimóval korán reggel nekivágott az erdőnek, és a falu körüli fákról, bokrokról egy jó nagy kosarat teleszedtek a nyár gyümölcseivel. Hoztak néhány cső fárút, hatalmas, piros anons gombákat, amelyek frissen és nyersen adták a legfinomabb ízeket. Egyszerű kommarbogyókat és dannakot is raktak bőven a kínálatba.

A repülő ajtaja mellett gubbasztottak, ott várták, hogy a látogatók előjöjjenek szálásukból.

– Jó reggelt! – köszöntötték a vendégeket, miután azok félrehúzták a gépmadár ajtaját, és megjelentek a sima fal szabaddá lett nyílásában.

– Jó reggelt! – viszonozták a köszöntést, ezúttal tolmácsgép nélkül. A készülék ott lógott egyikük nyakában, de valószínűleg már a rövid idő alatt is megtanulták a bennszülöttek nyelvén az üdvözlésnek ezt az egyszerű formáját.

– Hoztunk nektek gyümölcsöt – nyújtották feléjük az erdőben szedett zsákmányt.

Kivették a nehéz kosarat Ulim és Kilimo kezéből, aztán habozva válaszoltak.

– Köszönjük! Kivizsgáljuk, hogyan hatnak a szervezetünkre ennek a bolygónak a növényei – mondta az egyik férfi.

– Van műszerünk, ami analizálja ezeket. Amelyiket a készülék ehetőnek tartja, azt megkóstoljuk – folytatta a megkezdett párbeszédet a másik, egy nő.

– Megnézhetjük? – szaladt ki a kérés Ulim száján.

– A műszereteket – egészítette ki a lány.

Vékony gyerekhang hallatszott a hajóból. Nem értették a szavakat, mert a fordítógép nem tolmácsolta az elhangzottakat. Alighanem úgy állították be, hogy a felnőttek hangját fordítsa. A választ ellenben közvetítette feléjük a doboz.

– Ehetsz belőle Zaza, miután bevizsgáltuk – mondta az egyik idegen asszony.

– Ezek a legfinomabb gyümölcseink – mutatott a csemegére Kilimo.

– Bizonyára a számunkra is ehető mindegyik. Erről akkor győződhetünk meg, ha a műszeres vizsgálat igazolja a feltevésünket. Gyertek be – invitálta a repülőbe egyikük.

– Ismerkedj meg velünk! Én Tonton vagyok, ő itt Kala, a feleségem – mutatott a mellette álló világos hajú nőre. – Ők ketten Murray és Baska, szintén házasok.

A hétéves formájú kislány kotnyelesen szaladt eléjük, a saját érthetetlen nyelvén előadott valamit, valószínűleg éppen bemutatkozott, mert a Zaza szót felismerték. Azt már tudták, hogy ez a neve.

– Jó nektek! – szólta el magát Kilimo. – Szép kislányotok van.

– Köszönjük! – fogadta az elismerést Kala. – Közöttetek is láttunk szép, egészséges gyerekeket.

– Azok a mások gyerekei – felelte durcásan Kilimo.

– Össze akartunk házasodni, de az öregek megtiltották – panaszkodott Ulim.

– Ilyen szigorúak?

Ulim keservesen sóhajtott.

– Mindenbe beleszólnak, mindent kifogásolnak, állandóan parancsolgatnak.

– Miért tiltották meg, hogy összeházasodjatok? – folytatta a faggatózást Kala.

– Azért, mert unokatestvérek vagyunk. Azt parancsolták, keressek magamnak Kilimo helyett másik feleséget.

A világos hajú nő zavartan babrálgatta a fordítókészüléket, aztán belenyugodott abba, hogy van olyan szó, aminek a fordításával meddő csatát vív a gép.

– Nem értem azt, unokatestvér. Próbáljátok másképp mondani!

– Ulim anyja és az én apám testvérek – magyarázta Kilimo.

– Aha! Ezt értem. Elárulom nektek, hogy az öregeitek nagyon bölcsek. Tényleg nagy a valószínűsége annak, hogy a gyerekeitek betegen születnének meg.

– Csakhogy mi tudjuk, hogy ez megkerülhető szabály. A Boldogság Korában az orvosok a műszereikkel megvizsgálták a házasulandók vérét, és megállapították, hogy tényleg veszélyes-e házasodni, vagy sem. Ma nyoma sincs ezeknek a műszereknek, és ha egy az orvosaink kezébe akadna, fogalmuk sem lenne arról, mihez kezdjenek vele.

Kala elgondolkodott.

– A bolygótok körüli pályán keringő hajónkon, van ilyen eszköz. Azzal vizsgáljuk meg a kapott gyümölcsöket is.

Ulim sóváran gondolt rá, hogy kikunyerálhatna egy vizsgálatot. Hátha megfellebbezhetnék a házassági engedély tilalmát.

– Lehozhatjátok ide azt az eszközt?

– Aligha – vonakodott Kala. – Túlságosan nagy, és egybeépült az űrhajó fontos részeivel.

– Megnéznétek a hajónkat? – Kilimo nagy örömére Tonton minden bizonnyal kitalálta, mi jár a két fiatal fejében. – Murrayt és Baskát nagyon érdekli a ti történelmetek, még sok beszámolót meghallgatna az öregek előadásában, közben mi ketten Kalával tehetünk egy fordulót a hajóhoz. Ha velünk jöttök, elvégezzük rajtatok a vizsgálatot odafenn, és közben legalább megnézitek a lakóhelyeteket a világűrből.

– Akár most rögtön indulhatunk! – lelkendezett Ulim és Kilimo.

Az idegenek megbeszélték egymással a tervet, a fiatalok elhanyagolták a vénekhez kötődő egyeztetési kényszert. Az erdőbe vagy máshová tett kirándulásaikhoz sem kértek soha engedélyt.

Zazának is nézeteltérése támadt a szüleivel. Ulim számára érthetetlenek maradtak ennek a vitának a részletei, a tolmácsgép fütyült a kíváncsiságára, a lényeget azonban kitalálta, mert Kala szavait továbbra is fordította a kis doboz.

– Nem maradhatsz itt! – a tolmácsgép hangjából hiányoztak a beszélők indulatai, Kala hangjából azonban kiviláglott, szigorúan vitatkozik a gyerekkel.

– A hajótokban megmutathatod nekünk a kuckódat – kelt a felnőttek segítségére Kilimó. Nyújtotta a kezét a kislány felé, az félénken elhúzódott előle.

– Ez jó ötlet – helyeselt Tonton. – Megismertetheted őket a játékaiddal! Szerintem érdekli a vendégeinket. – Az egyik szekrényből második tolmácsgépet varázsolt elő, kicsit kapcsolgatta, aztán átadta Zazának.

– Ezzel megértitek egymást.

– 6 –

A repülőgép észrevehetetlenül mozdult meg, és csendben emelkedett fel. Ulim bármennyire figyelt, csak azt észlelte kis idő után, hogy a magasból lát ki a falujukra. Előbb majdnem függőlegesen repültek felfelé, aztán elértek a fák lombkoronája fölé, majd lassan megmozdultak előre. Nem hirtelen, lökésszerűen, szökellve, mintha egy ügető állat hátán utaznának, hanem ugyanolyan finom, észrevehetetlen lódulással, mint a felemelkedésük kezdetekor történt.

– Megnéztek velünk néhány romot a bolygón? – Tonton a fiú felé fordult. – Találtunk maradványokat a tenger túlsó partján. Száz év elég rövid idő, nem tűnt el minden nyom a felszínről.

– Kíváncsi vagyok rá – felelte Ulim.

– Ha a falutokon kívül sehol sincs élő ember, akkor valóban kihalt az egész bolygón a civilizáció. Még így is tanulságos felkeresni őseitek egykori életének helyszíneit.

Gyorsan száguldott a repülő. Az ablakból letekintve a fák lombjai összefolytak a szemük előtt, és nagyon hirtelen elfogytak. Rövid idő múltán meglátták maguk alatt a tengert, majd hamar elmaradt mögöttük a part is.

A fiú hiába próbálta a magasságot megbecsülni, az alant elsuhanó óceán nem adott semmiféle támpontot, amiből a víz távolságára következtethetne. A sebességüket sem hasonlíthatta semmihez. Még sosem utazott olyan gyorsan, mint most a levegőben. A földön általában két-háromezer lépést tettek meg annyi idő alatt, amire most elérték a kontinenst a tenger túlsó felén. A vízen túl, minden átmenet nélkül hatalmas hegyek magasodtak előttük. Úgy festett a látvány, mintha a szirtek egyenesen a habokból szöknének a magasba. Felmérhetetlen volt a repülési magasság, az alattuk magasodó hófödte csúcsok azt sugallták, nagyon messze felemelkedtek az égbe.

Széles sávban gyűrődött alattuk a hegység taraja, aztán lankássá lett a táj, és ismét zöld lombok felett úszott a gép.

– Ott egy nagyváros állhatott – mutatott lefelé Tonton, az erdő ritkásabb területére. Folyó szelte át a dzsungelt, a fák között építmények nyomai szürkültek.

– Oda leszállunk.

A víz szélesen szelte ketté az erdőt meg a lombok közé szorult romokat.

A természet még nem hódította vissza teljesen a földet. Itt-ott hosszan látszott a hajók kikötésére épített egykori betonrámpa. Igaz, már töredezett a part, a repedésekben megtelepedtek a növények, bokrok és fák nőttek a hézagokban. Néhol az alapozás vastagon rátelepedett a termőtalajra, ott a hajtások nehezebben birkóztak meg az ellenséges környezettel.

Egy leomlott híd maradványai torlasszá alakultak a sodrásban, mögötte elakadt husángok képeztek gátat a folyó előtt, embernyi magas vízfalat tartottak vissza a rom feletti szakaszon. A parti növényzeten szürkés csík mutatta, meddig ért az ár a legutóbbi tavaszon.

Az egykori híd alatt hatalmas, vasból épült hajó maradványa rozsdásodott. Valamelyik nagyobb áradás kitolhatta az orrát a rakpartra, onnan aligha fog egyben elmozdulni.

– Óriási ez a hajó – ámuldozott Ulim. – Ilyen járművel átszelhetnénk a tengert.

Lassan tovább repültek a város központja irányába, aztán bejárták az egész környéket. Tonton módszeresen végigvezette a gépet a romváros felett, feltérképezte az alant elterülő tájat. Automata kamerákkal lefényképezett mindent, megörökítette az egész utazást egy későbbi részletes elemzés céljából.

– A számítógépek majd feldogozzák ezeket a képfelvételeket – mondta. – Alig hiszem, hogy a közeljövőben visszatérnénk ide, itt főleg a pusztulás nyomai látszanak. Persze egy alapos vizsgálat után sok tanulságot levonhatunk a képekből.

Hatalmas törmelékkupacok jelezték hol álltak nagyobb épületek a Boldogság Korában. A házak és a falak mind leomlottak, de néhol egészen magas dombok utaltak egy-egy, a Robak által száz évvel korábban elpusztított nagyobb épületre.

– Jó lehetett abban az időben élni, amikor még álltak ezek a házak – ábrándozott Ulim.

– Úgy gondolod, akiknek a fejére omlottak a falak, élvezték a saját korukat? – húzta össze a szemöldökét Tonton.

Erre kár lett volna bármit válaszolni. Szomorúan nézték az alattuk málladozó törmelékeket.

– Csak romokat hagytak a gazemberek – suttogta Kilimo csendesen.

– Rettenetesen nagy a hatalmuk – tette hozzá Ulim.

– Ezért gondolom, hogy az a jobb, ha nem találkozunk velük soha – válaszolta Tonton és égnek fordította a gépmadár orrát. – Felmegyünk a hajónkra.

Eszeveszett iramban száguldottak felfelé.

Az ég gyorsan alakult át felettük. Az ablak túloldaláról eltűntek a felhők, a megszokott kékség elfeketedett, és a sötétedéssel azonos időben előbukkantak a csillagok – sokkal fényesebben, sokkal nagyobb számban, mint azt a földről megszokták.

– Gyönyörű – áradozott Kilimó, és hogy minél többet láthasson az addig ismeretlen képből, rátapasztotta arcát az ablakra.

– Nézzetek le! – mutatott a földre Kala.

A bolygó felé pillantottak, és kék golyót láttak maguk alatt. Hasonlított a két holdhoz, amit az égen szoktak látni, azonban a lábuk alatt világító gömb eltakarta az ég felét.

Tátott szájjal gyönyörködtek a látványban. Halk kattanással dokkoltak az űrhajó zsilipjénél, és még mindig alant lebegő hazájukat nézték.

– 7 –

Bolygókörüli pályán az űrhajóban

Falujuk határában belépve a repülőgépbe, nem jutott idejük megcsodálni az ismeretlen technika termékét. Az űrhajóra érkezéskor, a fedélzeten végre teljes figyelmüket az idegen berendezés szemrevételezésére fordíthatták.

Lenyűgözte őket a csodálatos űreszköz. Méretei nagyban eltértek a repülőgépétől, amelyen oda érkeztek. Itt nem vágtak ablakot minden helyiség, minden terem falába, semmilyen jelből sem következtethettek arra, hogy a szobák, amelyekben járnak az űrhajó burkolatának közelében vannak-e, vagy mélyen a belsejében.

Tátott szájjal néztek körül, és tágra nyitott szemmel ismerkedtek az eléjük táruló látvánnyal.

– Tudom, titeket a vérvizsgálat eredménye érdekel leginkább, ezért azt javaslom, kezdjük azzal a látogatásotokat – Kala a laboratórium felé terelgette őket, ott minden fehéren és tisztán várt rájuk. Furcsa alakú eszközök sorakoztak az asztalokon meg az üvegezett szekrényekben. Több nagy, lapos doboz állt a műszerek mellett, a két fiatal számára a rendeltetésük ugyanúgy felfoghatatlan maradt, mint ahogy a többi eszköz használatáról sem sokat gyanítottak.

– Először téged vizsgállak meg – ültette le Kala Ulimot. – Apró tűszúrást érezel majd, mert a vizsgálathoz szükségem van pár csepp vérre mind a kettőtöktől. Nem félsz?

Ulim a fejét rázta. Szó nélkül végig fektette a karját a kis párnácskán, amire Kala mutatott. A műszer mellett álló függőleges doboz életre kelt, kivilágosodott, mindenféle krikszkraksz ugrált rajta, azután a vonalak ismeretlen ábrákká rendeződtek. Ulim értetlenül bámulta a színes csíkokat és formákat, Kala láthatóan értette a jelentésüket.

Felülről a fiú karjára borult egy másik párna, az fényes rúdra szerelve csatlakozott valami alacsony dobozhoz.

A tű Ulim vénájába hatolt, ettől felszisszent.

– Fájt? – kérdezte az űrhajósnő.

– Semmiség – állította Ulim. – Váratlanul ért.

– Te következel – nézett Kala a lányra.

Kilimo helyet cserélt a fiúval, és készült a kis szúrásra. Pisszenés nélkül elviselte a vérvételt.

– Pár perc elteltével megkapjuk az eredményt – megveregette Kilimo karját a szúrás helyén. – Hamarosan megtudjátok, szabad-e egymással házasságot kötnötök vagy sem. Addig körbevezetlek titeket a fedélzeten.

Tonton elmélyedt a reggel felkínált gyümölcsök vizsgálatában, a kislány ott ugrált körülöttük a hajó bejárása közben.

– Ez a vezérlőterem – tájékoztatta Zaza a vendégeket a nagy csarnok rendeltetéséről, amelybe először beléptek. Láthatóan sokat tudott mozgó otthonáról, az űrhajóról.

A fal előtt kényelmesnek tűnő fotelek álltak, alacsony asztalka tartozott hozzájuk, mindenféle gombokkal, karokkal és emeltyűkkel. Szemmagasságban hatalmas fényes falrészlet vonta magára a két fiatal figyelmét.

– Ha majd elindulunk, azon a hatalmas képernyőn láthatjuk magunk előtt az űrt – mutatott a sima falfelületre az asszony.

– Hányan utaztatok ide? – kérdezte Kilimo.

– Öten, noha tucatnyian elférnénk a fedélzeten.

– Sok ilyen szoba van a fedélzeten? – Ulim ismerkedett az idegen szóval, amit a fordítógép nem tudott az ő nyelvén tolmácsolni.

– Van még egy másik tartalékvezérlő – vette át a szót megint Zaza. Úgy érezte, ő a legilletékesebb a két fiatal kalauzolásában. – Ha itt hiba keletkezik, a hajó nem maradhat irányítás nélkül. Nagyon sok egyéb helyiség van, mindegyiknek más a rendeltetése. Vannak hálófülkéink, konyhánk, étkezőnk, társalgók, pár terem a gépek működtetésére szolgál, és van raktár meg műhely, ott hárítjuk el az esetleges hibákat.

Kala kedvtelve nézegette a lányát, és nem szakította félbe a beszámolót. Engedte, hadd tündököljön a gyerek a vendégek előtt.

– Sokszor javítottátok a gépeket menet közben?

– Idefelé jövet hibátlanul működtek – dicsekedett Zaza.

Lassan visszatértek a laborba.

– Megvan az eredmény – nézett az asszony a monitorra.

– Mit üzent a készülék? – Kilimo hangja izgatottan csengett.

Kala tanulmányozta kis ideig a képernyőt, aztán mosolyogva bólintott.

– Legyetek nyugodtak! Semmivel sincs nagyobb esélyetek sérült gyermekek nemzésére, mint bárkinek.

Ulim harsány ujjongással kapta ölbe Kilimot, és pörögött, forogott táncolt a lánnyal a karjai között.

A lármára Tonton hátrafordult a saját műszerétől.

– Végeztem a gyümölcsök vizsgálatával. A gombát nem ajánlatos megkóstolnunk, mert erős hasfájást kapnánk tőle, a többi gyümölcs ehető. – Egy hatalmas piros sommaót Zaza felé dobott, a másikba ő harapott bele. Az édes, piros lé vékony csíkban csorgott lefelé az állán.

– Finom – teli szájjal érthetetlenre sikerült a kijelentés, a fordítógép hiába birkózott a szóval, a két fiatal azért megértette.

Második fejezet – Pusztulás

– 1 –

A bolygón

Kerülő nélkül indultak vissza a faluhoz, ennek ellenére erősen alkonyodott, mire a kontinens fölé értek.

– Alaposan megvizsgáltam a génjeiket – mondta Kala halkan a férjének. A két bennszülött fiatal előtt nem érzett kedvet részletes magyarázkodáshoz, a fordítót is kikapcsolta. – Nemcsak azt bírálta el a számítógép, hogy egymással házasodhatnak-e, hanem azt is, a mi génjeinktől mennyire különbözik az övéké.

– És mi az eredmény?

– Az, hogy alig akad eltérés közöttünk. Ha közös utódokat nemzenének a két bolygó lakói, azok egészségesek lennének.

– Ez érthetetlen – felelte Tonton. – Még azt sem mondhatjuk, hogy az űr azonos szektorából származunk. Mi egyébként is betelepülők vagyunk errefelé.

– Érthetetlen vagy sem, mégis igaz.

– Erre az adhatna magyarázatot, ha valamilyen csoda következtében közös őseink lennének.

– Több tucatnyi fényév távolságából? – hitetlenkedett Kala. – Ez azt jelentené, hogy az emberi életre jellemző géneket valaki körbehordozta a kozmoszban.

– Ezen majd vitatkozzanak pár évig a tudósaink, aztán a tapasztalatokra adhatnak magyarázatot. Félvállról is vehetik az ötletet, de akkor találjanak ki mást, jobbat!

– Emiatt fájjon az ő fejük!

Elérték a felszínt. Alattuk a tenger hullámzott, előttük a szárazföld sötétlett, a nap éppen lebukott a hátuk mögött az óceán pereme alá. Az alkony valami miatt szokatlannak tűnt. A különbséget leginkább a két fiatal vette észre, bár még soha sem látták szülőföldjüket a magasból. Mégis szokatlannak érezték a leszálló este hangulatát.

– Ennyire soká elmaradtunk? – tanakodott Ulim. – Mintha pirkadna a falu felől – mutatott kelet felé.

– Még alig nyugodott le a nap – igazította ki Kilimo. – Előttünk az egész éjszaka.

– Vörös az ég alja – makacskodott a fiú.

Bámulták a szokatlan módon pirosló eget, de a repülőgép kevés időt hagyott a nézelődésre, gyorsan közelítettek a falu felé.

– Rosszat sejtek – súgta Tonton a feleségének, és levette a sebességet. – Az a fény pontosan olyan, mintha tűz égne arrafelé.

– Remélem, nem a falu gyulladt ki! – válaszolt az asszony.

Hamar ráébredtek a szörnyűségre. Tonton még jobban lelassította a gépet, aztán teljesen lefékezte. Nem hagyta a magasban lebegni, hanem zuhanórepülésbe kényszerítette, majd a föld közelébe kormányozta a panaszosan nyöszörgő és csipogó műszerfal tiltakozása ellenére.

– Mi történik ott? – kérdezte a hitetlenkedő Kilimo a falu felé mutatva.

– Valami nagyon rossz – felelte bizonytalan hangon Ulim. Még nem fogta fel teljes egészében, mit jelent a látvány, azt azonban gyorsan megértette, hogy jót semmiképpen sem.

– Mégis mi az? – faggatózott tovább a lány.

A falu feletti égen, jóval a felhők megszokott magassága alatt, hatalmas szerkezet lebegett. A fekete monstrum valószínűtlen látomásnak tetszett a fák felett. Első ránézésre furcsállották, hogy ahelyett, hogy a természet törvényeinek előírása szerint lezuhanna, a gigantikus, lebegő szörnyeteg lassan, araszolva vonul a magasban. Három nappal korábban a tengerparton, az ennél jóval kisebb repülő tárgy megjelenése is meglepte őket, most a fenyegető külsejű látomás megpillantásakor jeges félelem markolta össze szívüket.

– Mi az ott? – ismételte meg Kilimo a kérdést, mert mindegyikük némán, megrendülten hallgatott.

– Egy űrhajó – felelte hosszú hallgatás után Tonton.

– Mit művel?

Feleslegesen kérdezte.

– 2 –

A jármű alatt féktelenül pusztító tűztenger tombolt. Úgy látszott, hogy a földön lobogó lángok néha elérik a levegőben lassan úszó óriási testet, valóságban éppen a fordítottja történt. A jármű hasából tört elő a lángoszlop, amely mindent felperzselt maga alatt. Igen magas hőmérséklete lehetett a tűzcsóvának, mert a nedves lombkorona füst nélkül vált a tűz martalékává.

– Elpusztítja a falut – morgott kiszáradt torokkal Ulim.

– Rettenetes – suttogta Kilimo.

A jármű méretét még a két űrhajós is figyelemreméltónak találta. Legalább ezerlépésnyi nagynak látszott.

– Hogy lehetséges ekkora szörnyeteggel a talaj közelében lebegni? – csodálkozott Tonton. – Fantasztikus képességei vannak az építőinek.

– A pusztításhoz nagyon értenek... – Kala elitélő dolgot készült mondani, hasztalan kereste a szavakat az előttük lezajló borzalom leírásához.

Zaza is megrendülten állt a szülei között, és gyermeki gondolataival csak lassan értette meg, mi történik a szeme előtt.

– Elfuthatnának a tűz elől – fordult az anyja felé.

– Gyorsan megy az a hajó a falu felett. Gyorsabban, mint ahogy futni képesek – felelte Kala letörten.

– Talán ideggázzal permetezték le őket – vélekedett Tonton.

A településtől nagy távolságban álltak meg, és annyit láttak, hogy a falu lakói bénultan állnak, és várják a rettenetes halált. Alig néhányan kíséreltek meg elfutni a hőség elől a lángtenger széle felé. Messziről látszott, hogy reménytelen a próbálkozás. Sejtették, hogy a hajó lassúnak látszó mozgása érzékeik csalóka értelmezése. A halált hozó szerkezet a valóságban lényegesen gyorsabban haladt annál, mint ahogy az elkeseredett ember rohan.

– Ez... ez... szörnyű – hebegte Ulim – Ebből a pokolból nincs menekvés.

Lassan teljesen felfogták, mi zajlik a szemük előtt. Kilimo a kezébe temette arcát, aztán fejét a mellette ülő Ulim vállába fúrta, és hangosan felzokogott.

– Anyám! – nyöszörgött kétségbeesetten – meg a húgom.

– Remélem, keveset szenvedtek – mondta fakó hangon a fiú.

– Baska és Murray – Kala szeme könnyes lett. – Ők odalent vártak minket.

– Hátha mégsem haltak meg mind – ellenkezett kevés meggyőződéssel Tonton.

Az asszony védelmezően magához vonta a gyermeket. A biztonság érzetének megteremtésén túl azt akarta elérni, hogy Zaza ne nézze végig a szörnyű mészárlást.

– Elevenen elégetik őket – nyögött fel a gyerek, anyja ölébe fúrt fejjel.

A tűzokádó hajó jóval túlment a falu határán, aztán visszafordult, és maga alatt másik sávot felgyújtva lángba borította a település épen maradt részeit.

– Ez csakis a Robak lehet – Ulim nem tudta levenni a szemét egykori otthonának lángok közé merülő maradékáról. – Az öregek szerint, távozáskor azzal fenyegetőztek, hogy visszatérnek. Most megjöttek.

– Miért? – nyöszörgött Kilimo. – Miért vagyunk útjukban?

– Nem tudom – rázta meg a fejét a fiú.

A hajó ismét fordult egyet, már a faluszéli erdőt égette kíméletlenül lángba borítva a fákat és az egész növényzetet a közöttük szenvedő emberekkel és állatokkal együtt. Valószínűleg azért, hogy a pusztításra ítéltek ne juthassanak ki a lángok hatóköréből.

– Itt veszett mindenki – Kala az ajkát rágta, és a felperzselt területre meredt. A kihunyt lángok nyomában pirosló zsarátnok maradt a talajon. A házak, a fák, az állatok karámjai egyaránt térdig érő, lassan elszenesedő parázskupaccá lettek.

– Megmenthetnénk pár embert? – kérdezte Ulim.

– Senkit – felelte letörten Tonton. – Magunkat sodornánk veszélybe. Még így sem biztos, hogy elkerüljük a figyelmüket.

– Nincs valami fegyveretek, amivel megállíthatnánk őket? – reménykedett a fiú.

– Nem hoztunk magunkkal harci eszközöket. Néhány egyszerű, védekezésre használható kacatunk van, ilyen hatalmas hajó elpusztításához még odahaza, a szülőbolygónkon sincs semmink. Ha észrevesznek, védtelenek vagyunk.

– Megvárjuk, míg elmennek, és utána szétnézünk a környéken – Kala megpróbált erőt venni döbbenetén és elkeseredésén.

– Ezt az egyet megtehetjük. Kétlem, hogy ennek a pusztításnak a nyomában bárki élve maradhat.

Reményeik hamarosan szertefoszlottak. A támadók a lángok tombolása után maradt üszkös törmelék forróságát hihetetlenül bőséges vízpermettel enyhítették, amiből azonnal sűrű gőzfelhő szállt a magasba. Vagy két órán keresztül gőzölgött a talaj ott, ahol a falu állt nyolcvan éven át. Reggelre eloszlott a pára, és hatalmas szürke tisztás pucérkodott a zöldlombú erdő közepén.

A támadók nem mutatták jelét indulásnak, helyette inkább az látszott, hogy a kiégett folt felett hosszú tartózkodásra rendezkednek be. Széles rámpán, óriási munkagépeket küldtek a földre, amelyek félrekotorták az elszenesedett maradványokat. Pár perc alatt akkora területet megtisztítottak, ahová leküldhették az embereiket.

Az őslakossághoz meglepően hasonló külsejű, láthatóan primitívebben öltözött emberek serege özönlött ki a hajó gyomrából. A gyorsan vonuló gépek mögött, serényen nekiláttak számtalan egyforma méretű barakk felállításának.

– Azért pusztították ki a lakosságot, hogy a saját embereiket telepítsék a bolygóra – ismerte fel a törekvést Kala.

– Távolabb kell mennünk, mert úgy látszik, ezek hosszú ideig maradnak a faluban – állapította meg Tonton. – Amikor pusztítanak, alapos munkát végeznek.

Az asszony megint elsírta magát.

– Nem menthetjük meg Marrayt és Baskát?

– Kizárt – ismerte be szomorúan Tonton.

– Menjünk innen – javasolta a könnyeivel küszködő asszony. – Az otthoniaknak tudniuk kell a történtekről! Nem használunk azzal néhai barátainknak, ha elfogatjuk és megöletjük magunkat, miközben a holttestük után kutatunk. Jobb, ha addig tűnünk el innét, amíg észrevétlenül megtehetjük. Ha meglátnak a helybeli technikához egyáltalán nem illeszkedő repülőben, rájönnek, hogy van a közelben másik, az itteninél jóval fejlettebb civilizáció.

– Az járna igazán szörnyű következménnyel – válaszolt Tonton. – Alig hiszem, hogy mást látnának bennünk, mint ellenséget. Felkutatnák a bolygót, ahonnan érkeztünk, és megtámadnának.

– Készületlenül esélyünk sincs a védekezésre. Osztoznánk az itteniek sorsában.

– Ez akkor is lehetséges, ha sikerül nyom nélkül eltűnnünk előlük – Tonton lassan, továbbra is a fák közé rejtőzve hátrált a repülőgéppel.

– Velünk jöttök? – kérdezte a két fiatalt.

– Mi mást tehetnénk? – suttogta letörten Ulim.

– 3 –

Az űrhajóban

– A hódítók valószínűleg nem számítottak arra, hogy az egyszer már elpusztított civilizáció helyén újra megvetik a lábukat az emberek – vélekedett Tonton. – Ezért nem küldtek a bolygóra teljes flottát. Az ő szempontjukból helyesen gondolkodtak, és a túlélők egyetlen falut megtöltő, ellenállásra képtelen csapatát pár perc alatt felemésztette az egyszerű szállító űrhajóból rájuk bocsátott tűzvész.

Közeledtek a bolygó körül maradt csillaghajó felé.

– A csapatszállítót, amelyik egy hadseregre való munkást vagy inkább rabszolgát hozott magával nem harcra építették, hanem gyarmatosításra. Ha a hadiflottával érkeznek, akkor bizonyára hoznak magukkal felderítő egységeket, kísérőrepülőket és fegyvereket. Ha az egyszerű rabszolgaszállító jármű ilyen rémítő erőt tud felmutatni, valószínűleg szörnyű arzenál várná a bevetést a hadijárműveken.

– Ha hadihajóval érkeznek, esélyünk sincs a menekülésre – vette át a szót Kala. – A gyarmatosítást végző parancsnoknak szerencsére eszébe sem jutott, hogy alaposan körbevizsgálja a bolygókörüli teret, ezért rejtőzhettünk el korábban a leszálló egységben majd itt az űrhajóban.

– Igyekezzünk haza! – Tonton a dokkolás után azonnal nekilátott a start előkészületeinek. – Ki tudja, mennyire gyorsak a hajóik? Ha felfigyelnek a hajtómű begyújtására, és követik az útirányunkat, hírét veszik annak, hogy alig tíz fényévnyi távolságra, egy másik lakható bolygón fejlett civilizáció él. Akár velünk egyszerre megérkezhetnek oda, és az katasztrófát jelentene.

– Mit tudunk tenni, ha mi érkezünk előbb? – akadékoskodott letörten Kala. – Azzal sem védekezhetünk ellenük, hogy mi vagyunk a gyorsabbak. Legfeljebb menekülhetünk, ahogy most tesszük.

– Nem engedhetjük meg nekik, hogy itt elfogjanak! Azt sem kockáztathatjuk meg, hogy a hajónk lelövése után a nyomára akadjanak a hozzánk vezető koordinátáknak. Ha nincs róla fogalmuk, hogy mit találhatnak a közelben, talán nem éreznek rá kedvet, hogy felkutassák az otthonunkat. Mire felfedeznek minket, kaphatunk ötven vagy akár száz évet. Az alatt kifejleszthetünk valamiféle hatékony védekező fegyverzetet.

– Optimista vagy.

– Ez a kötelességünk – szögezte le Tonton. – Ehhez nem optimizmus vagy pesszimizmus kell, hanem hűség a népünkhöz.

Zaza és a két menekült, Ulim és Kilimo szótlanul hallgatta a diskurzust. Elpusztult társaikra gondoltak. Szüleikre, testvérükre meg a párezer emberre, akit ismertek, amióta élnek, és akik többé nincsenek, mert egy barbár hódító szemet vetett a földjükre.

Zaza két odaveszett társuk sorsa felett kesergett. Rövid élete alatt nem szokott hozzá, hogy a környezetében élő felnőttek meghalhatnak. A búcsúhoz már hozzáedződött, hiszen az utazások, amelyeket a szüleivel tett, óhatatlanul magukkal hozták az elválást, amely gyakran szólt örökre, hiszen visszatérésük idejére, a szülőhelyén maradt idősebbek mind kiköltöznek a temetőbe. Induláskor örökre szólóan elköszönt nagyszüleitől, minden rokonától és játszópajtásától. A hirtelen halál látványa azonban készületlenül érte. Nehezen tette túl magát azon, hogy a két, távoli rokonnak tekintett felnőtt nincs többé.

– Mi fiatalabbak vagyunk annál, hogy saját emlékeink legyenek a Robak hajóiról, de a legendák ilyenekről szóltak – mesélte szomorúan Ulim. – A mesék szerint a harcmodoruk hasonlított az itt megszemlélthez. Nem ejtettek foglyokat, nem törődtek a leigázottak életével, kíméletlenül elpusztítottak mindent, amit nem hasznosíthattak.

– Éppen ezért célszerű minél előbb hazajutnunk – makacskodott Tonton, és beindította az űrhajó hajtóműveit.

Ulim a lány kezét fogva állt az űrhajó ablakánál. Az indulás ugyanúgy hangtalanul, rázkódás vagy bármilyen más kellemetlen érzés nélkül történt, mint ahogy a repülőgép is észrevétlenül állt pályára velük korábban. Zaza mellettük maradt, és a távolodó bolygót nézte.

– Ez gonoszság – mondta gyermeki ismereteinek birtokában.

– Az – felelte Tonton, és tovább dolgozott az űrhajó indításán.

A fiatal pár szomorúan bámult kifelé az ablakon, a bolygóra, amelyen kettőjük kivételével fajtájuk összes képviselője elpusztult, mert az idegen, rabló hadsereg egyszer és mindenkorra átvette a hatalmat, bázist épít ki magának, ki tudja milyen hadicélok érdekében.

Kilimó szeméből könnyek folytak az arcára.

– Ketten maradtunk – megölelte Ulimet. – Mi vagyunk az utolsók a népünkből.

Rövid idő alatt elhagyták a naprendszert, és az egyetlen ablakra, amelyen át közvetlenül a végtelen űrre láthattak, leengedték a redőnyt. A kozmikus térben csak a monitorokról tanulmányozhatták maguk körül a teret.

– 4 –

Félúton Travella és Novert között

A hónapokig tartó utazás nemcsak arra lett elég, hogy a két fiatal elsajátítsa Tonton és Kala nyelvét, de sok egyéb ismeretet átvettek az űrhajósoktól. Beültek a tanulószobába, Zaza mellé, és tanultak. Kala a tudásuknak megfelelően behangolta az oktatógépet, és annak instrukciói alapján sorra vették a leckéket.

– Megbecsült vendégek lesztek a hazámban – ígérte Kala. – Miután megérkezünk, átestek néhány alapos orvosi vizsgálaton, aztán mindenfelé utaztatnak titeket, hogy az egész lakosság megismerhesse a történeteteket, addig azonban gyűjtsétek a tudást.

– Szívesen képezzük magunkat – ajánlotta Kilimo. – Végigjártuk a hajótokat, és meggyőződtünk arról, sok meglepetést nyújthat nekünk a hazátok.

– Hamarosan odaérünk. Nekünk is új lesz az, amit otthon találunk, mert vagy fél évszázadot igénybevett az utazásunk.

– Jártatok máshol is? – érdeklődött Ulim.

– Csak nálatok kerestük az élet nyomait.

– Az nem létezik! Alig töltöttetek nálunk pár napot. Közben az utazás oda-vissza alig tesz ki többet fél esztendőnél. Felétek rövidebbek az évek, mint nálunk?

– Szó sincs róla – mosolyodott el Tonton. – Az esztendő hossza mindössze pár nappal tér el a tiétektől, de a nagy távolságot a fény sebességéhez közeli iramban tesszük meg, és ez azt hozza magával, hogy a mi utazásunk ideje alatt a hajón sokkal lassabban ketyegnek az órák, mint a kiinduló vagy célállomáson.

A magyarázatot követően kicsit belemélyedtek a fizikai ismeretekbe. A tananyag nehéznek bizonyult, mivel a két fiatalnak igen sok hiányzott az alapokból. Végül nagyjából megértették és elfogadták a relativitás elvének következményeit. Felfogták, hogy a szülőbolygójukon legalább tucatnyi év eltelt elindulásuk óta. A tananyag befogadása végett hosszú beszélgetésekkel pótolták a fizikai, matematikai ismereteket. A csillagközi térben a két pilótának nem volt tennivalója a hajóval, ezért megtehették, hogy a személytelen számítógép helyett élőszóban oktatták a két jövevényt, és a saját gyereküket.

– 5 –

Novert, 41 fényévre a Földtől Földi időszámítás szerint II. Civilizáció 801.

Tonton a rendszer határán járva előreküldte a rádiójelet Novert űrkikötője felé. A parancsnokság fogadta a bejelentkezést és a vázlatos jelentést, amelyben röviden beszámoltak két társuk elvesztéséről és a fedélzeten lévő vendégekről.

Stabil pályán keringve megtettek három kört a bolygó körül, mire kijelölték az érkezés helyét és idejét.

Az űrhajó túl nagy volt a leszálláshoz, ottmaradt bolygókörüli parkoló pályán. Öten repültek le a repülőgéppel.

Tonton és a felesége aggodalmak között tekintett a fogadóbizottsággal való találkozás elé, hiszen magyarázattal tartoznak. Miért távoztak a vizsgált égitestről úgy, hogy hátrahagyták két társukat? Bár megnyugodhattak abban, hogy helyesen cselekedtek, mégis kétségek között tépelődtek. Vajon az őket fogadó hivatalnokok, akiknek beszámolnak az útról, hozzájuk hasonlóan gondolkodnak-e.

Ulim és Kilimo is tartott a megérkezéstől. Láttak felvételeket új otthonukról, tanulmányozták az ottaniak szokásait, életmódját. Féltek tőle, hogy egyszer és mindenkorra idegennek, betolakodó ingyenélőknek fogják őket tartani. Most izgatottan ültek a repülő ülésein, és várták, hogy végre közvetlen közelről szemügyre vehessék a bolygó óriási épületeit, városait, és a kiterjedt erdőségeket.

Tonton elmesélte nekik, hogy sok őserdő maradt érintetlenül, mert a bolygó nagyságához képest kevesen élnek rajta, alig háromszáz millióan. Visszaemlékezve szülőföldjük párezer fős lakosságára a két fiatal úgy gondolta, itt rengeteg ember lakik. Hozzászoktak, hogy mindenkit ismernek a környezetükben. Felfoghatatlannak tartották, miként élhet együtt ennyi, egymás számára ismeretlen ember. Hiába hallották az öregek elbeszéléseiből, hogy a saját hazájukban, a pusztítás előtt ennél sokkal nagyobb népesség élt, mégsem sikerült elképzelni az életet egy ilyen bolygón. Számukra valóságnak az öt-hatezer ember által lakott falu számított.

Leszállás közben meggyőződhettek arról, hogy más látványt nyújt az útközben tanulmányozott felvételeken bármelyik város képe, mint a világűrből vagy repülőgépből nézve.

Novpariban, a fővárosban szálltak le. Bár nagy sebességgel közeledtek, mégis hosszú ideig tartott, míg átrepültek a település felett, és megérkeztek az átellenes oldalon lévő Központi Repülőtérre.

A fővárost két széles folyó találkozásnál alapították az elődök, a közepében hatalmas épületek álltak. A karcsú felhőkarcolók úgy meredtek az ég felé, mintha a villámok születésének helyét keresnék. A széles sugárutakon, a felettük átívelő hidak rengetegén emberek sokasága látszott a repülőgép ablakából. A járművek nagy része a városon végighúzódó úthálózaton közlekedett tömött sorokban, a maradék a levegőben úszva sorjázott egymás után, mintha láthatatlan tömlőben nyomulnának előre. A légifolyosók átíveltek egymás alatt, felett. Kanyarogtak, spirálvonalban futottak különböző irányba, néhány helyen alig látszott tőlük a felszín.

A két folyó vizén is nagy sürgés-forgást láttak. A vízre leszálló, onnan éppen útnak induló repülőket, vagy a folyóval együtt lassan lefelé csordogáló gépeket.

Megbűvölten álltak az ablaknál, és nézték a forgatagot, amíg elérték a légikikötőt, és magasságuk fokozatos csökkentésével rátértek a leszállópálya felé vivő irányra.

– Csodálatos lehet nálatok az élet – ábrándozott Kilimo.

– Tetszik a főváros?

– Nagyon.

– Szép, az igaz, no de az embereknek vannak gondjaik errefelé is, ne higgyétek, hogy itt minden fenékig tejfel.

– Miért lennénk fenékig tejfelesek? – csodálkozott Ulim. – A tejfel finom, de mi köze van a fenekünkhöz?

A két őslakos felnevetett, és ezúttal kivételesen lemondtak arról, hogy elmagyarázzák a régi mondás jelentését.

– Mindjárt megérkezünk.

Nem a vezérlőpultról irányították a leszállást, a repülőtér tornyából intéztek mindent. Megértették, hogy előbb-utóbb összetörnék a gépet, ha a sűrű forgalomban kézi irányítással keresnék meg a helyüket az áttekinthetetlenül hatalmas légikikötőben.

Csendben leereszkedtek a fehér vonalakkal kijelölt leszállóhelyek egyikére. Kis szisszenéssel nyílott az ajtó, és megérkeztek.

Egy apró kocsi gördült eléjük, ajtói hívogatóan tárultak ki.

– Ez visz majd el a hivatalba minket – Tonton helyet foglalt az egyik ülésen.

– 6 –

Novpari, Novert fővárosa

A vége felé közeledett a megbeszélés.

Novert Nagytanácsa fintorgás és kifogás nélkül elfogadta az űrhajósok beszámolóját a célbolygón tanúsított viselkedésükről. Vita nélkül jóváhagyták, hogy a mesterségesen keltett tűzvész, és a támadók alaposnak látszó tisztogatása a lángok csillapodása után nem adott reményt arra, hogy kimenthetnék odaveszett társaikat az ellenséges környezetből. Az aggódó Kalát és Tontont békével útjára engedték.

A tanácsosok a szünetet a büfében töltötték. Kávé, avidószörp, uborkás szendvics és buránpogácsa fogyott a leginkább. Ebéd előtt jártak, és még maradt néhány további fontos gondolat, amit a nagyszünetig meg akartak tárgyalni. A napirend szent és sérthetetlen a bizottság ülésein.