Régóta szenvedő férjemnek, Andrew-nak.

És Jamie-nek és Samnek,
életem gyönyörű, ragyogó napsugarainak.

Jane élettörténete önmagában is különleges, de igazán egyedülállóvá az teszi, hogy a személyes, szívből jövő mese szálait részletes, konkrét klinikai és tudományos eszmefuttatásokkal fonja össze, így kísérve végig az olvasót a rákmentességhez vezető felemelő úton.

A szigorúan bizonyítékokon alapuló tudományos munkát Jane könnyed eleganciával megírt mély emberi történetbe ágyazta. Tudományos érvelése lenyűgöző, tapasztalatai meggyőzőek, és e két elem kombinációjával olyan elbeszélést alkotott, amely – akárcsak a nevéhez fűződő rákellenes anyagcserekoktél – várhatóan számtalan ember életében hoz pozitív változást.

Dr. Ndaba Mazibuko, a londoni King’s College
klinikai tudományos munkatársa, a Care Oncology Clinic orvosa

Nyugdíjas kutató lévén, aki az állami szférában és a gyógyszeriparban is dolgoztam a rákkutatásban, szakemberként szólhatok hozzá. Ez a könyv valószínűleg gyökeres változást hoz a rák minden fajtájának kezelésében. A rákkutatók figyelme egyre inkább a ráksejtek anyagcseréje felé fordul ahelyett, hogy kizárólag a sejtburjánzásra koncentrálnának. Ahhoz azonban, hogy az új gyógyszerek piacra kerülhessenek, évekig tartó előírásos folyamatokon kell keresztülmenniük, ezért mindenképpen ajánlatos elfogadni Jane javaslatát a már létező, más célra engedélyezett gyógyszerek kombinált alkalmazására – különösen a pénzszűkében lévő nemzeti egészségbiztosítónak. Kérem, olvassák el a könyvet, és terjesszék a hírt!

George F. Rowland

Fantasztikus! Igazán rendkívüli könyv! Egyszerűen nem tudtam letenni. Nem vagyok rákos, de dolgoztam egy jól ismert rákellenes jótékonysági szervezetnél. Láttam a kezelés hatásait, és azt, hogy mennyi embert kényszerítenek a terápiás sémákba anélkül, hogy választási lehetőségük volna, illetve megbeszélnék velük a lehetséges alternatívákat. Várok néhány hetet, aztán újra el akarom olvasni, hogy alaposan felfogjak mindent! Ez a könyv egyszerűen csodálatos.

Miriam Horstman

Le vagyok nyűgözve. A betegeken kívül minden, rákkutatás iránt érdeklődőnek is ajánlanám az ön könyvét, mivel a rák legyőzésének ezt a módszerét további vizsgálatokra érdemes fantasztikus kezdetnek tartom.

Dr. Stephen Bigelsen, IV. stádiumú hasnyálmirigyrák túlélője (aki az írás időpontjában teljes remisszióban van egy klorokint is tartalmazó étrend-kiegészítő és gyógyszerkoktél szedése mellett).

Köszönetnyilvánítás

Nem lennék ma itt ennek a forradalomnak a „tábornokai”, a sok „Otto Warburg” nélkül, akik a rák metabolikus, epigenetikai és fertőző elméleteinek kitartó szószólói. Mindannyiukat zaklatták, nevetségessé tették és üldözték hitükért, mivel szembeszálltak azzal a berögzült dogmával, hogy a rák csupán véletlenszerű genetikai mutációk eredménye; hogy a betegség valamiféle „balszerencse”, és hogy nem sokat tehetünk a megelőzéséért.

Nem volt könnyű megírni ezt a könyvet; korábban már többször is nekifutottam, de néhány oldalnál tovább nem jutottam, mert a feltoluló lelki fájdalom miatt kénytelen voltam letenni a tollat, és feladni az írást. Az orvosi kezelésekről beszélni viszont nem sok értelme lenne a saját történetem nélkül. Így hát félre kellett tennem a személyes érzéseimet, hogy elmeséljem a történetemet: hogyan fedeztem fel az anyagcserekoktélomat, amely oly sokaknak segíthet azzal, hogy kiéhezteti a rákot, és ezzel megállítja a folyamatot. Ha majd sok, erre vonatkozó kísérletet elvégeznek, végül kiderülhet, hogy ezek a felfedezések jelentik a gyógymódot. Néha a válasz ott van a szemünk előtt, csak jól ki kell nyitnunk, és más szemszögből néznünk a helyzetet, hogy észrevegyük.

Ez a kézirat nem készült volna el a támogatóim: a Facebook-csoportom „legénységének” segítsége nélkül, akik folyamatosan küldték nekem a bátorító üzeneteket. Tudjátok, kik vagytok, köszönöm mindannyiótoknak, hogy mellettem álltatok, hittetek bennem, és nógattatok, hogy végre közreadjam mindezt. Külön köszönet illeti a Facebook-csoportom több tagját: Jill Bishopot, Jennifer Steilt, Jenny de Montfort-t, Matt Shoardot és Gaynor Sheahant, akik felbecsülhetetlen értékű észrevételeket tettek a kézirattal kapcsolatban. Amikor túl nagynak tűnt a feladat, és elborított a kutatómunka, a ti lelkesedésetek segített abban, hogy továbblendüljek.

A Facebook-csoportom pedig nem létezne, ha nem volna a Care Oncology Clinic, sem a hirtelen ránk zúduló információk a régi, félredobott, elfelejtett gyógyszerekről, amelyek megfelelő összeállításban mégis igen hatékonyak lehetnek.

Millió és hálás köszönet mentoraimnak, Gregory Stoloffnak és dr. Robin Bannisternek, a Care Oncology Clinic alapítóinak és a velük dolgozó orvosoknak, nemcsak a belém vetett hitükért, hanem fáradhatatlan munkájukért is, amit az onkológiai szakma egy részének ellenséges hozzáállása dacára végeznek. Köszönöm dr. Pan Pantziarkának és mindenkinek, aki a régi rákgyógyszerek „újrahasznosítását” végző ReDo projekten dolgozik, hogy ezeket az olcsó, félredobott gyógyszereket a rák elleni küzdelem frontvonalába juttatja. Ne feledkezzünk meg a sok meg nem nevezett tudósról és kutatóról, akik a kezelések létjogosultságának bizonyítékait szolgáltatják. Ezek alkotják a muníciónkat és fegyvertárunkat. Hálás vagyok az önök munkájáért, az életemet köszönhetem önöknek!

Ezer köszönet illeti néhai Wayne Martint és dr. Betty Rhodest, akik nagyon is személyes hőseim voltak; mindketten felhívták figyelmemet a régi gyógyszerben, a dipiridamolban rejlő lehetőségekre. Kimondhatatlanul hálás vagyok mesteremnek, dr. Etienne Callebout-nak, aki felírta nekem ezt a gyógyszert és sok más hasznos kiegészítőt is. Ön a betegek igazi bajnoka!

Köszönöm onkológusomnak, T. professzor asszonynak, hogy felírta nekem az etodolac és lovastatin kombinációját. Köszönöm dr. Julian Kenyonnak, hogy felírta a metformint, és intravénás C-vitamint meg ózoninfúziót adott nekem. És néhai dr. Patrick Kingsley-nek az ultraibolya vérbesugárzást és az intravénás C-vitamint, valamint azt, hogy egyúttal felbecsülhetetlen önmagamba vetett hitet adott nekem. Dr. Wendy Denningnek is köszönöm, hogy továbbra is rajtam tartja a szemét, és természetes hormonokkal, valamint intravénás C-vitaminnal lát el, ahogy és amikor csak szükségem van rá.

Köszönöm Travis Christofferson barátomnak, a zseniális Tripping Over The Truth (Szemünk előtt az igazság) című könyv szerzőjének, s remélem, vele együtt szavakkal és tettekkel meg tudjuk változtatni a régi, berögzült dogmákat.

Köszönet Robin Dalynek és a Yes To Life (Mondj igent az életre) nevű fantasztikus jótékonysági és információs portál többi munkatársának, akik pénzt gyűjtenek, hogy minél több ember vehessen részt a Care Oncology Clinic programjában és más integratív rákellenes programokban, valamint Chris Woollamsnek a rákról tájékoztató hasznos weboldaláért.

Köszönet a Life Extension alapítvány, illetve a Townsend Letter Magazine for Doctors and Patients folyóirat minden munkatársának!

Köszönöm az összes holisztikus és funkcionális szemléletű orvosnak, akik megváltoztatják a jelenlegi elavult orvosi felfogást. Önök sokaknak adnak reményt és segítséget azáltal, hogy a betegség forrását kezelik, nem pusztán a tüneteket. Úttörők. Tisztelgek mindannyiójuk előtt!

Hálás köszönet a Conscious Dreams Publishing kiadóban Daniella Blechnernek a türelméért és segítségéért, amivel elérte, hogy ez a könyv végre valósággá váljon. Köszönöm továbbá Oksana Kosovan, a kiadványszerkesztőm munkáját.

Külön köszönöm a következő csodálatos embereknek, hogy nagylelkűen támogattak: Sarah Day, Sarah Youngman, Lisa Kuhwald, Vincent de Jong, Arthur Wolf, Arthur Bruno, Jo Rhind, Karishma Patel, Anne Sofie Bolden Salicath, Gary Quinn, Jessica Bourne, Samara Durhgham Ali-Ahmed, Cheryse Skiles, Karen Fisher, Patricia Pesquera Menendez, Alwena Edwards, Delphine és James Gilbey, Heather Holman és a fantasztikus vitorlázós barátaim. Mindnyájan ösztökéltetek, és hozzájárultatok ahhoz, hogy ez a könyv megszülessen. Köszönöm mindannyiótoknak!

Történetem erősen személyes, sőt időnként intim utazás, de rájöttem, ahhoz, hogy hatása legyen, és valódi változást érjen el, teljes egészében el kell mondanom: a hullámhegyeket, a hullámvölgyeket, az örömöt és a gyötrelmeket egyaránt. De nem elégedtem meg csupán az emlékiratommal. Az évekig tartó kutatómunka után többet akartam, tudtam, hogy stratégiát dolgoztam ki a rák kiéheztetésére. Így az emlékirataim végén elárultam a rákkiéheztető gyógyszer-összeállításom receptjét, annak ellenére, hogy nem vagyok orvos. Egye fene! Aztán kellett még egy nagy adag bátorság, egy mély lélegzet, és íme, itt van!

Előszó
Írta dr. George W. Yu,

az urológiai és kismedencei ráksebészet klinikai professzora a George Washington University Medical Center egyetemen, az Aegis Medical and Research Associates tulajdonosa, valamint a George W. Yu Alapítvány a Táplálkozásért és Egészségért elnöke

Jane könyvét egyetlen nap alatt olvastam el, és tízoldalnyi jegyzetet készítettem róla. Rengeteg információval halmoz el, mégis úgy olvasható, mint egy regény, jól szervezett, sok kitűnő hivatkozást tartalmaz. Ezek segítségével olyan szemléletváltást jelenít meg, amely a hagyományos daganatterápiás sémákkal szemben a „ráksejtek kiéheztetése” módszert helyezi előtérbe.

A Hogyan éheztessük ki a rákot kötelező olvasmány azoknak az előrehaladott rákbetegségben szenvedő bátor embereknek, akik jobbat szeretnének, mint a rossz kilátások ultimátumát, olyan betegeknek, akik szinte semmi többel, mint reménnyel a tarsolyukban próbálnak ismeretlen vizekre evezni. Ez a könyv arra fogja inspirálni őket, hogy vegyék kezükbe sorsuk irányítását. Az orvosoknak is feltétlenül el kell olvasniuk, hogy jobban megértsék betegeiket, akik fáradhatatlanul keresik a válaszokat; segítséget, útmutatást, figyelmességet és empátiát várnak tőlünk, orvosaiktól, ahogy Jane is tette annak idején.

Jane könyvének középpontjában a „repozícionált”, vagyis újrahasznosított gyógyszerek állnak (olyanok, amelyeket más betegségekre szántak), méghozzá igen figyelemreméltó kutatási és klinikai eredményekkel.

1971-ben az amerikai onkológia atyja, Sidney Farber az Egyesült Államok Kongresszusán kifejtette: „Ahhoz, hogy nagy előrelépést érjünk el a rák gyógyításában, nem szükséges, hogy az alapkutatás minden problémáját teljes mértékben megoldjuk. Az orvostudomány története tele van olyan példákkal, amikor évekkel, évtizedekkel, sőt évszázadokkal azelőtt sikerült gyógyulást elérni valamivel, mielőtt a módszer hatásmechanizmusát megértették volna.” Hát erről szólnak az újrahasznosított és az indikáción túli gyógyszerek!

A ráksejt anyagcseréje folyamatosan alkalmazkodik: először cukorerjesztéssel elégíti ki energiaszükségletét, majd alkalmazkodik a glutamin használatához, és végül még ketonokat is képes használni a szaporodáshoz és a fennmaradáshoz. A terápia sikerének kulcsa a multimodális „koktél” módszer, mégpedig egymás után és löketszerűen alkalmazva, akárcsak a HIV-fertőzés és az AIDS sikeres kezelésénél. Harmincöt éves sebész onkológus és urológiai onkosebész pályám során számos ilyen gyógyszert alkalmaztam időszakos kalóriakorlátozással és anyagcsere-ellenes hatással felerősített kemoterápiával együtt, egyre nagyobb sikerrel.

Jane bátor, merész nő, akit két agresszív, áttétes rákbetegség is sújtott. A kutatás iránti erős szenvedélyét arra használta, hogy saját maga fedezze fel az orvosi kezeléseket, lépésről lépésre, hibáról hibára, hogy végül győzedelmeskedjen, és ma is éljen. Bármelyikünk, akinél daganatos betegség alakul ki, hasonló tapasztalatokat fog átélni; számára bátorítást kell jelentenie Jane sikerének, aki megtalálta a bölcsességet, amikor a jelenleg szokásos terápiás lehetőségek végzetes kimenetelt jósoltak.

Dr. George W. Yu

„Nem elég, ha valakire vagyona, tudása vagy teljesítménye révén emlékeznek. Igazi hatást csak az gyakorol, aki az emberek életét változtatja meg.” (Jack Beatty: The World According to Peter Drucker [1998])

„Sőt, a valódi teljesítmény és az igazság jele az, ha valaki az átlagemberek életét változtatja meg, akik soha nem fogják tudni, hogy kinek köszönhetik.” (George Yu, M. D.)

Bevezetés

Úgy volt, hogy meghalok. Erre számítottak az orvosaim 1999-ben, amikor közölték a hírt, hogy a méhnyakrákom átterjedt a tüdőmre. Ez volt a IV. stádium. Nincs V. stádium. A statisztikák szerint körülbelül tizenkét hetem volt hátra.

Kevés dolog motivál annyira, mint a biztos és közelgő halál réme. Semmiképpen sem álltam készen arra, hogy eltűnjek erről a bolygóról. Fiatal voltam, mindössze harmincöt éves. Szerelmes voltam. Iszonyúan szerettem volna gyereket. Szakmai ambíciókat dédelgettem. Nem tudtam elfogadni, hogy a szokványos kemoterápián és sugárkezelésen kívül nincs más kezelési lehetőség. Nem voltam hajlandó tudomásul venni, hogy nincs jövőm.

El voltam szánva arra, hogy megtaláljam a gyógyulás módját, és belevetettem magam a kutatómunkába. Biztos voltam benne, hogy az orvosi szakma elsiklik valami felett. Okleveles gyógytornászként volt annyi tudományos alapom, hogy képes voltam gyorsan kibányászni és elsajátítani az ismereteket. Rájöttem, hogy a rák úgy viselkedik, mint egy élősködő. A testemben lévő tumorsejtek lopják tőlem a tápanyagokat, a vért, az immunitást, és fegyverként használják ellenem. A paraziták addig virulnak és szaporodnak, míg végül vagy kimerítik a táplálékforrásukat, vagy megölik a gazdaszervezetet. A rák esetében általában ez utóbbi történik.

De hogyan tudnám megfosztani a rákot ezektől a tápanyagoktól anélkül, hogy én magam éheznék? Erre a kérdésre kerestem a választ, melyhez magamat használtam kísérleti nyúlnak. Tudomásom szerint ezt még senki sem próbálta. Még senki nem állt elő olyan terápiás összeállítással, amely biztonságos régi gyógyszereket és természetes vegyületeket használva a genetika mellett a rák abnormális anyagcseréjét is célba venné, azaz minden irányból támadná a sejteket.

A ráknak, mint megtudtam, többféle tápanyagforrása van: glükóz, glutamin, zsírsavak és ketonok. A szervezetben való közlekedésre telített zsírokat is használ.

Tudtam, hogy ha el akarom pusztítani a rákos sejtjeimet, valahogy meg kell fosztanom mindezektől, különösen így, a betegség előrehaladott stádiumában. Ehhez nagy fegyverarzenálra lesz szükségem. Bennem viszont a lehető legkisebb kárt kell tennie.

Ekkor rákéheztető diétába kezdtem, kiiktatva a cukrot és más olyan tápanyagokat, amelyekkel a rák szívesen táplálkozik. Amikor ez nem volt elég, erős étrend-kiegészítőket kezdtem szedni mellette. Végül a régi, ismert, de nem szokványosan használt gyógyszerek, a diéta és a kiegészítők kombinációja volt az, ami a rákos sejtjeimet elolvadásra kényszerítette. Amikor mindezeket a fegyvereket együtt használtam, szinergikusan kezdtek működni, vagyis rákellenes hatásuk felerősödött. Bumm! A rákom remisszióba került.

És 2004 óta nem tért vissza.

Hosszú idő után a rák „kiéheztetésének” koncepciója végre a rákkutatás frontvonalába került, ami igazolja régóta vallott elméleteimet. Számos tanulmány bizonyította a rákéheztető diéta hatékonyságát. 2015-ben odáig voltam az örömtől, amikor megtudtam, hogy egy londoni klinika elkezdett tanulmányozni egy olyan gyógyszerkombinációt, amely szinte teljesen megegyezett az általam kitalált koktéllal. Az eredményeik igen biztatóak. Egy isztambuli klinika szintén különböző módszerek kombinációját alkalmazza a rák éheztetésére, ugyancsak kiemelkedő eredményekkel. A gyógyszergyárak ma már kezüket-lábukat törik, hogy anyagcserére ható rákellenes gyógyszereket fejlesszenek ki.

Megoldások azonban már most is léteznek, ráadásul kifejezetten olcsón. Az általam szedett szereket széles körben írják fel más betegségekre. Ilyen a metformin, amely a cukorbetegség gyakran alkalmazott gyógyszere; a sztatinok, amelyeket általánosan használnak a magas koleszterinszint kezelésére; a dipiridamol, amelyet stroke-os betegeknek adnak; továbbá egy gyulladáscsökkentő szer (aszpirin, később pedig etodolac). 2007-ben három hónapig szedtem egy cimetidin nevű gyógyszert, amely sok országban recept nélkül kapható gyomorfekélyre, de én az immunerősítő hatása miatt alkalmaztam. Ezt a gyógyszerkoktélt elég volt néhány hónapig szednem ahhoz, hogy megakadályozza, hogy a rák átvegye az uralmat a testem felett.

Ezek a gyógyszerek mind olcsók, és nem védi szabadalom, ezért a gyógyszeripar nem nagyon foglalkozik velük, annak ellenére, hogy kutatások támasztják alá tumorellenes hatásukat. A gyógyszeripari cégeket sajnos gyakran jobban érdekli a bevétel növelése, mint az emberek gyógyítása. Emlékeznek az 1980-as évekre, amikor a HIV-pozitivitás halálos ítéletnek számított? Ma már a legtöbb HIV-fertőzés bizonyos gyógyszerkombinációkkal kordában tartható. A HIV-pozitív emberek egészséges életet élhetnek, és közel normális élettartamuk van. Úgy vélem, ez lehet a rák jövője is.

Régóta esedékes már az onkológia alapvető átalakulása. Az előrejelzések szerint 2030-ra 70%-kal nő a daganatos betegségben szenvedők száma. Égető szükség van tehát valamiféle új megközelítésre ahhoz, hogy megállítsuk ezt az egyre tragikusabbá váló folyamatot, amely a gyógyszeripar számára igazi fellendülésnek ígérkezik. Többnyire tovább élünk, de nem egészségesebben. Ezen változtatni kell. Személyes felelősséget kell vállalnunk saját jóllétünkért.

Jelenleg számos olyan vizsgálat van folyamatban, amelyekben régi, elfeledett gyógyszereket próbálnak ki különböző daganatok kezelésére. Sajnos a legtöbbjükben egyszerre csak egy gyógyszert tesztelnek a szokásos kezelések mellett, így a haladás siralmasan lassú. A nehezen megfogható rákőssejtek (a kiindulási sejtek, amelyekkel szemben hatástalan a kemoterápia és a sugárkezelés) számos ilyen gyógyszerrel elérhetők és megsemmisíthetők. Ez azt jelenti, hogy egyéb, kevésbé mérgező dózisokban adott kezelésekkel kombinálva ezek a szerek izgalmas lehetőséget kínálnak arra, hogy a rákot hosszú távú krónikus betegséggé alakítsuk, vagy végleges remissziót (azaz gyógyulást!) érjünk el.

Ez a történet arról szól, hogy minden jóslatra rácáfolva hogyan építettem ki egy olyan egyedülálló utat – valahol a komplementer és az ortodox orvoslás között –, amellyel nemcsak megszabadultam a rákbetegségtől, hanem időközben kitűnő egészségi állapotba kerültem. Az utam során felfedeztem néhány egyszerű igazságot, amelyek végül a rák legyőzéséhez vezettek: éheztessük ki, állítsuk meg a terjedését, és aztán végezzünk vele!

Makacsul ragaszkodtam az élethez, mint egy yorkshire terrier, amely nem hajlandó elengedni egy régi cipőt – grrrr –, és szeretném megmutatni, hogy más is belemélyesztheti a fogát. Ha azt mondták, hogy már nincs mit tenni, ezennel tudatom: ez szinte biztosan nincs így!

Egészséges, boldog és „lázadó” életet kívánok!

A rák kiéheztetésének tíz pontja

Először is, a háttér…

1924-ben Otto Warburg felfedezte, hogy a ráksejtek anyagcseréje eltér a normális sejtekétől. Ezért a felfedezésért 1931-ben élettani Nobel-díjat kapott. A daganatsejtek tápanyagokból történő energianyerése ősi módra áll vissza. Megállapította, hogy a rosszindulatú sejtekben a mitokondriumok (a sejt erőművei) nem működnek megfelelően, ehelyett az energia a sejt citoplazmájában készül, hasonlóan ahhoz, ahogy a sejt akkor működött, amikor a légkör anaerob, vagyis oxigénhiányos volt. Warburgnak valójában csak részben volt igaza. A rákos sejt képes más útvonalakat is bekapcsolni energiaszükségletének biztosítása érdekében, így a normális oxidatív foszforilációs útvonalat is.

Ennek a rendellenes anyagcserének hatalmas mennyiségű glükózra és glutamin nevű aminosavra van szüksége, továbbá a lipid- (zsír-) anyagcsere is fokozódik. Bármilyen hihetetlenül hangzik is, egészen 2011-ig kellett várni, hogy a kutatók ezt felismerjék, és a Warburg-effektust a rák egyik ismertetőjeleként könyveljék el. Ráadásul az orvosi szakma még mindig a szomatikus (génalapú) elméletet tartja a rák egyetlen mozgatórugójának. Az integratív (holisztikus) orvoslás művelői viszont soha nem felejtették el Warburgot.

Az onkológia területe az 1950-es években alakult ki a kemoterápia és a sugárterápia alkalmazásával, amelyek a sejt DNS-ét és a sejtciklust támadják. Ez a genetikai megközelítés további lendületet kapott, amikor az 1960-as években felfedezték, hogy a p53 gén számos daganat kialakulásában szerepet játszik. Nem vették azonban tudomásul, hogy a p53 mutációja az anyagcserét befolyásolja azzal, hogy az energiatermelő folyamatok közül fokozza a glikolízist (cukorbontást) és a glutaminlebontást, csakúgy, mint sok más ismert gén mutációja (például BRAF, c-MYC) is. Ezek az anyagcsere-változások további mutációkat okoznak.

A rákos elfajulás hátterében genetikai és metabolikus (anyagcsere-) összetevők, valamint az abnormális sejtkommunikáció áll. Az onkológia jelenlegi fő irányzata csak a genetikai komponenssel számol, csupán a rendellenes sejtosztódásra és a mutálódott genetikai célpontokra koncentrál, bár nemrégiben engedélyeztek olyan gyógyszereket is, amelyek az immunrendszer ellenőrző pontjait támadják – szerény, rövid távú sikerrel.

Kevésbé ismert, hogy ha ezeket a genetikai megközelítéseket az anyagcserét befolyásoló kezeléssel kombinálják, az minden daganatellenes terápiát hatékonyabbá tesz, és sokszor visszafordítja a gyógyszerrezisztenciát is. Ez utóbbi gyakori jelenség, melynek során a ráksejtek mutáció következtében ellenállóvá válnak a kemoterápiával vagy az immunterápiával szemben.

Mindenki arra számított, hogy a sejtmaggal és az „élet kódjával”, a DNS kettős spiráljával kapcsolatos kutatások eredményeképpen, majd a Humán Genom Projekt révén a genom „betűsorrendjének” megfejtésével mindenre választ kapunk. Ehelyett kusza adathalmaz tárult elénk. Nem kaptunk genetikai választ a rákra. Minden rák esetében közösnek bizonyult azonban a megváltozott anyagcsere, a glükóz és/vagy glutamin fokozott felvétele.

A rák éheztetése most a kutatás és a gyógyszerfejlesztés „forró” területe, annak ellenére, hogy már léteznek olcsó, generikus és rendkívül hatékony gyógyszeres megoldások. Ezeket 1999 és 2003 között magamtól fedeztem fel, az orvosi szakma segítsége nélkül. Egyszerűen soha nem ajánlották fel nekem. Számos orvost kellett azonban meggyőznöm – a komplementer és az ortodox orvoslás híveit egyaránt –, hogy felírják.

Mivel az általam felfedezett gyógyszerek generikusak, azaz nem esnek szabadalmi oltalom alá, kutatásuk a nagy gyógyszeripari cégek számára nem jelent anyagi ösztönzést, így továbbra is kívül esnek érdeklődési területükön. Még olyan próbálkozások is vannak, hogy háttérbe szorítsák ezeket a régi gyógyszereket, mert pénzügyi fenyegetést jelentenek a gyógyszeripari nagyvállalatokra és a rákellenes jótékonysági szervezetekre.

A jobb felismerési módszerek (MRI, PET-vizsgálatok) megjelenésével látványossá vált a daganatok zsugorodása a kemoterápia és a sugárterápia hatására, ezért a fő irányzatot továbbra is a szomatikus elmélet képviseli. A pánik és a gyors eredmények iránti vágy elhamarkodott döntéseket szül. A daganat eltüntetésére irányuló őrült hajsza során a beteget túlkezelik nagy dózisú kemoterápiával, sugárkezeléssel vagy célzott terápiával. Ez a módszer kudarcra van ítélve – csak ellenállóbbá teszi a tumort a további kezeléssel szemben. A DNS-re összpontosított terápia nem érinti a tumor „őssejtjeit”. A rák erősebben és agresszívabban tér vissza, mint valaha. A sejtek mutálódnak, és végül ellenállóvá válnak a „célzott” kezeléssel szemben.

A rák anyagcseréjét támadó terápia, a célzott módszerekkel együtt alkalmazva, eléri az őssejteket, és valódi lehetőséget kínál a gyógyulásra. Ez a fajta kezelés azonban sokkal lassabb, hosszú hónapokig tart. A betegtől és az onkológustól egyaránt türelmet igényel.

* * *

Az 1970-es évekre két különálló tábor alakult ki, az alternatív és a hagyományos. A kettő közötti háború fokozatosan eszkalálódott, mindkét tábor azt állította, hogy a másik téved. Mostanra tetőfokára hágott a harc, a szegény beteg pedig ott áll középen. Kire hallgasson, mit tegyen? Nem akar mást, csak jobban lenni. Bosszantó és ijesztő.

Valójában egyik megközelítés sem ideális. A betegeket rendszeresen túlkezelik, és túl erős kemoterápiával mérgezik. Az ajánlott diéták pedig önmagukban alkalmazva ritkán működnek, hacsak nem nagyon szélsőségesek, de a legtöbb beteg ezeket nehezen tudja követni.

Arra jöttem rá, hogy az egész nagyobb, mint a részek összege. Más szóval: ha a metabolikus és a genetikai szemléletű kezeléseket kombináljuk, együttes hatékonyságuk nagyobb lesz, mint bármelyikük kétszerese. Szinergikusan működnek, felnagyítva egymás hatását.

Mit kell tennünk tehát, ha esetünkben vagy egy hozzátartozónknál rákot diagnosztizálnak? Mindenekelőtt fegyverkezzünk fel tudással! Keressük a közösséget és a szolidaritást, amelyre nemcsak a rák legyőzéséhez, hanem a boldoguláshoz is szükségünk van. És ne felejtsük: bármit mondanak is nekünk a hivatalos ellátás során, azon kívül még sok mást is tudunk tenni!

1. Csatlakozzunk a forradalomhoz!

A „Jane McLelland Off Label Drugs For Cancer” (figyelemfelkeltő cím!) Facebook-csoportomban rengeteg beszélgetés és vita folyik a különböző indikáción túli gyógyszerekről. Bátorítom a tudományos és szakmailag lektorált cikkek posztolását, és persze mindig inspirálóan hatnak a személyes tapasztalatokról szóló történetek is.

www.facebook.com/groups/off.label.drugsforcancer

Érdemes ellátogatni a www.howtostarvecancer.com oldalra is, és feliratkozni a hírlevélre. A személyes adatokat soha nem adjuk ki másnak.

2. Vegyünk részt a Care Oncology Clinic rendelésén!

Ezen a korszakalkotó magánrendelésen már több mint ezer beteget kezeltek a metformin, atorvastatin, doxyciklin és mebendazol nevű generikus gyógyszerek kombinációjával. Ezekről a gyógyszerekről és pozitív hatásaikról, valamint az általam használtakról is szólunk ebben a könyvben és a weboldalamon is.

3. Találjunk magunknak egy holisztikus vagy funkcionális szemléletű orvost!

Azonnal be kell vonnunk a komplementer terápiát a kezelésünkbe. A megfelelő orvos ellenőrizni tudja a mikrotápanyag-ellátottságot, kivizsgálja az esetleges emésztőrendszeri problémákat (áteresztő bél, diszbiózis), szükség szerint táplálékkiegészítőket és intravénás C-vitamint vagy más kezeléseket ajánl.

4. Konzultáljunk dietetikussal!

Keressünk olyan táplálkozási szakembert, aki jártas az időszakos böjtölésben, illetve a ketogén, az alacsony glikémiás indexű, a makrobiotikus és a csökkentett fehérjetartalmú (például paleo) étrendben. Ő fogja személyre szabni a tápanyagbevitelt, ügyelve arra, hogy az étrend ne legyen sem szükségtelenül bonyolult, sem szélsőséges, amiben a gyógyszerek szedése is segít. Bár jelenleg nincsenek speciálisan képzett onkológiai dietetikus szakemberek, mi tudni fogjuk magunkról, hogy a tumorunk milyen üzemanyagot részesít előnyben (milyen a glutamin-glükóz-lipid arány), ami irányadó lesz az ételválasztásban, és segíteni fog a rák kiéheztetésében. Gyakorlatilag minden daganat reagál például a csökkentett glükózfogyasztásra, a glutamin-üzemanyagú rákok esetében a fehérjebevitelt kell mérsékelni, a zsírt használó rákoknál (például prosztatarák, melanoma) viszont kerülni kell a ketogén diétát. A telített zsírok csökkentése szintén fontos minden ráktípus esetében.

5. Tájékoztassuk onkológusunkat!

A www.howtostarvecancer.com vagy a Facebook-csoportom oldaláról számos idevágó cikket lehet letölteni, amiket megmutathatunk az onkológusnak. Létfontosságú, hogy onkológusunk a mi oldalunkon álljon. Hangsúlyozzuk, hogy szeretnénk a genetikai szemléletű kezeléseket anyagcsere-alapú kezeléssel kombinálni. Együttműködő orvosra van szükségünk, nem diktátorra! Sajnos a legtöbb onkológus jelenleg nem ért egyet a kombinált megközelítéssel, számtalan okból kifolyólag. Keressünk olyat, aki egyetért – a kezdetben ellenálló onkológusok végül meggyőzhetők!

6. Mozogjunk!

A cukorbetegek körében végzett legújabb kutatási eredmények azt mutatják, hogy megfelelő testmozgással drámaian javítható a daganatterápia hatásfoka. A titok talán nem is az, hogy mennyit, hanem az, hogy mikor végezzük a testmozgást. Egy étkezés után tizenöt-húsz perccel végzett tempós gyaloglástól lezuhan a vércukorszint, mert a glükóz az izmokba áramlik. Ez hatékonyan éhezteti a ráksejtek mikrokörnyezetét.

7. Kövessük nyomon a vércukorszintünket és a tumormarkereket!

A cukorbetegekhez hasonlóan rendszeresen meg kell méretnünk a vércukorszintünket, hogy lássuk, jól működik-e a szénhidrát-anyagcserénk. Ugyancsak teszteltetnünk kell és figyelemmel kísérnünk az antigénmarkereket is.

8. Aludjunk, és oldjuk a feszültséget!

Az elegendő, megfelelően időzített alvás és a stressz kerülése javítja az immunrendszer működését, egyúttal csökkenti a kortizolszintet és az inzulinrezisztenciát. A jóga, a meditáció, a testmozgás, sőt a béta-blokkolók, például a propranolol (amely igen hatékonyan gátolja a tumor növekedését) is segíthetnek javítani a rák legyőzésének esélyét.

9. Igyunk eleget!

A megfelelő hidratáltság fontos a vér glükózszintjének alacsonyan tartása céljából. Ezenkívül az elégtelen folyadékfogyasztás megemeli a vér sókoncentrációját, ezzel együtt az ozmolaritását, ami elősegíti a kórokozók szaporodását. Ez gyulladást hoz létre a rákos sejtek körül, a gyulladás pedig kedvez a rák növekedésének.

10. Ne adjuk fel!

Tartsuk továbbra is az alacsony glikémiás indexű étrendet, szedjük folyamatosan a táplálékkiegészítőket és az indikáción túli gyógyszereket, valamint fogyasszunk sok olívaolajat (omega-6-tartalma ellenére biztonságos zsiradék)! Kerüljük az alkoholt mindaddig, míg a rákot nem sikerül megfékezni, és a tumormarkerek nem normalizálódnak; ezután az éberség fenntartása mellett hetente egy egység bor vagy rövidital (de sör nem) engedélyezhető. Szigorúan kerüljük a füstöt és a rákkeltő anyagokat, különösen azokat, amelyek hatással vannak a hormonháztartásra! Létfontosságú, hogy nyomon kövessük a vércukor- és trigliceridszintet. A speciális étrend-kiegészítők, a testmozgás és a gyógyszerek biztosítani fogják az alacsony inzulin- és glükózszintet. A rákkal együtt lehet élni, bár ehhez valószínűleg hosszú távú életmódváltásra kell berendezkedni (akárcsak a cukorbetegeknek).

A fenti tíz pont megvalósításának legfőbb akadálya, hogy a rák diagnózisát onkológusok állítják fel, akik jelenleg többnyire nem pártolják a genetikai és anyagcsere-alapú kombinált kezelési módot. Néhány esetben tanúja voltam annak, amikor a betegség javulást mutatott, az onkológus az eredményeket figyelmen kívül hagyva növelte a kemoterápia dózisát, ami megölte a beteget. Egyes orvosok egyszerűen megtagadják a hivatalos kezelést, ha a beteg indikáción túli gyógyszereket is bevon a kezelési programjába. Az is előfordul, hogy az onkológus olyan klinikai vizsgálatban való részvételt javasol, ahol a felvételi kritériumok szerint a betegnek le kell állítania az összes metabolikus gyógyszerét. Sok olyan esetről is hallottam, amikor az elszabadult betegséget sikerült stabilizálni a Care Oncology Clinic gyógyszereivel, majd egy klinikai vizsgálat miatt kötelező volt abbahagyni a szedésüket, mire rohamosan romlott a beteg állapota. A kombinált kezelés működik! Amikor majd a Care Oncology Clinic adatait közzéteszik, példátlan sikernek leszünk tanúi.

Amíg a metabolikus szemléletű kezelést nem fogadják el a standard ellátásban, fegyverkezzünk fel tudással, és keressük meg a szükséges segítséget! Igen, ez az út nem könnyű, de hozzám hasonlóan más is végigcsinálhatja.

Célom, hogy történetemmel és felfedezéseimmel inspiráljak másokat, és meggyőzzem őket arról, hogy valójában több remény van, mint gondolnánk.

Cselekedjünk! Ne legyünk passzívak!
A semmittevés nem jó választás!

Éheztessük ki a rákot! Állítsuk meg a terjedését! Végezzünk vele!

És üdvözölhetjük vadonatúj önmagunkat!

„A forradalomnak, a fennálló rend megdöntésének a természetéből fakad, hogy kezdetben nagyon kevés ember vesz részt benne.

A folyamat valójában egy emberrel és egy ötlettel kezdődik, amely meggyőz egy másodikat, majd egy harmadikat és egy negyediket, és addig erősödik, míg az ötlet vagy ellentmondásba ütközik, és beolvad a hétköznapi bölcsességbe, vagy ténylegesen felforgatja a világot.

A forradalomhoz nemcsak lőszerre van szükség, hanem fegyverekre és olyan emberekre is, akik hajlandók használni őket, és hajlandók a csatában meghalni.

Az intellektuális forradalomhoz szükség van olyan eszmékre és szószólókra, akik hajlandók egy egész szakmát, magát az alapokat megkérdőjelezni, akik hajlandók arra áldozni hírnevüket és karrierjüket, hogy az eszmét tettekkel és szavakkal is terjesszék.”

(Jude Wanniski: The Way the World Works [1978])

Csatlakozzunk mindnyájan a forradalomhoz! Terjesszük az igét!

A honlapomon tudományos cikkek, podcastek, interjúk,
túlélők blogjai érhetők el:

www.howtostarvecancer.com

A Facebook-oldalamon pezsgő beszélgetések,
letölthető tudományos orvosi cikkek, másokat inspiráló betegek (a „Facebook-családom”) találhatók:

www.facebook.com/groups/off.label.drugsforcancer

Első rész

A metabolikus kezelési protokoll felfedezése

1.

Rumbatök

– Gyerünk, ébresztő! – hallottam a távolból, miközben próbáltam kinyitni a szemem.

Újabb zűrös éjszakám volt, rémálmok gyötörtek. Épp, amikor végre mély álomba merültem, valaki ébresztgetni kezdett.

– Hat óra! Muszáj felkelned! Nyolcra le kell érnünk a partra! – bökött meg újból kedvesen Andrew, a férjem.

– Jó, már kelek is! – hazudtam. Aztán eszembe jutott, hogy miért is kell felkelnem. Versenyezni megyünk! Elvigyorodtam a sötétben. Izgatottan, de még mindig kábán kitakaróztam, és elindultam a fürdőszobába.

Amikor legutóbb a csapattal vitorláztam – vakmerő próbálkozás arra, hogy „normális” életet éljek –, még nem ért véget a hat hónapos kemoterápiám. Nem voltam elég fitt. Az első futam alatt majdnem lehánytam a spinakkert, a karom pedig ólomnehéz volt, miközben odalent belehajtogattam a zsákba. Reméltem, hogy ezúttal jobban fogom érezni magam. Őrülten szükségem volt arra, hogy jobban érezzem magam.

Kilenc hónappal korábban, 1999 nyarán IV. stádiumú rákot diagnosztizáltak nálam. Csaknem öt évvel azután, hogy a méhnyakrákot először felfedezték, átterjedt a tüdőmre. A betegségem és a könyörtelen kemoterápiás ciklusok miatt ezt a telet bevackolódva töltöttem, és próbáltam a napokat valahogy átvészelni. Most a tavasz beköszöntével előbújtam, és tudatosan igyekeztem felülkerekedni az erőmet elszívó kimerültségen. Úgy döntöttem, hogy egy kis testmozgással talán leküzdhetem a fáradtságot.

Felkaptam a konyhából a simítózáras zacskóba készített étrend-kiegészítőimet – a kis dózisú aszpirint leszámítva mind növényi kivonatok voltak –, és miközben elindultam kifelé, egyik, kívülről láthatatlan zsebembe jó mélyen belecsúsztattam a zacskót. Andrew a kocsi volánjánál várt, én pedig hálásan behuppantam az anyósülésre. Lymingtonba másfél óra az út. Talán útközben szunyókálhatok kicsit.

A kemoterápia alatt nehéz volt lenyelni a táplálékkiegészítőket. Figyelmen kívül hagyva az onkológusom tanácsát, hogy egyáltalán ne szedjek semmit, saját szakállamra kutatásba kezdtem. Egyes kiegészítők, mint például a zöld teából származó EGCG és az indiai sáfrányban található kurkumin, a kemoterápiát erősítették. Most, hogy befejeződtek ezek a borzalmas infúziók, a szedett kiegészítők száma az egekbe szökött. Minden segítséget igénybe akartam venni, amit csak lehetett. Hátha éppen ezek segítenek majd.

Érkezésünkkor a legénység már a dokknál gyülekezett. Louay barátom egy rakás pólót cipelt a karján. A tizenkét fős csapatból mindenki kapott egyet, mégpedig az illetőnek a csapattól kapott becenevével a hátán.

A férjem kinyitotta az övét, amelyen a SASSZEM becenév szerepelt. Hajóbolondként már messziről meg tudja állapítani bármely hajó gyártmányát, modelljét és motorjának méretét, valamint azt, hogy ki építette, mikor és milyen jól (ásítás). Kuncogtam, és idegesen vártam, vajon mit tartogat nekem Louay.

– Jane, ez a tiéd – mondta vigyorogva.

Megfordítottam az inget, és megláttam a feliratot: RUMBATÖK. Elnevettem magam.

– A fenébe is! Azt hittem, nem vetted észre a sok tablettát!

Louay hitetlenkedve nézett rám.

– Viccelsz? Mindannyian láttuk azokat a kis csomagokat, amiket mindenhová magaddal viszel. Meg azt a zöld trágyát, amit iszol. Ha az volt a szándékod, hogy elrejtsd, hát, mit mondjak, nem sikerült.

Basszus. Nem voltam olyan diszkrét, mint hittem. Ezek a pirulák és a zöld ital – amit magamban csak „őslevesnek” hívtam – jelentették számomra a mentőkötelet. Titokban akartam tartani a betegségemet, megőrizni személyes rémálomnak. Nem lett volna helyes másokat is belerángatni. Rettegtem a jövőmtől, amely, ha az orvosoknak hiszek, rendkívül rövid lesz. De milyen nevetséges volt feltételezni, hogy bármit is eltitkolhatok a tizenkét csapattársam elől egy 14 méter hosszú hajón! Nem léteztek titkok, bármennyire is igyekeztem.

A spirulina és chlorella nevű algákból, és mindenféle porrá zúzott cserjéből álló napi italomat elkészíteni és az étrend-kiegészítőket zacskókba porciózni eltartott egy darabig. De ez csekély ár volt azért, hogy kimozdulhassak otthonról, és éljek egy kicsit. Kellett az életben maradáshoz. Kérlek, Istenem – imádkoztam magamban –, ne hagyd, hogy örökre ez legyen az életem! Nagyon nehéz volt derűsnek és optimistának maradnom a sok bizonytalanság közepette.

Utáltam felhívni a figyelmet a problémáimra. Nem bírtam elviselni azt a gondolatot, hogy a csapattársaim rokkantként, sajnálatra méltó emberként kezeljenek. Továbbra is Jane akartam lenni, a szívós és különc vitorlázótársuk. Azt akartam, hogy viccelődjenek velem, ahogy mindig is tették, és ne kérdezgessék aggódva, hogy érzem magam. Tudom, egyesek büszkék a kemoterápiás kopaszságukra és a nyiroködéma-harisnyájukra, a műtéti hegeik pedig a becsület jelvényei. Én nem ilyen voltam. Egyszerűen képtelen voltam így felfogni. A nyirokcsomó-eltávolítás kiterjedt műtétje által okozott enyhe jobb oldali lábszárödémámat jótékonyan eltakarták a hosszú szoknyák és a nadrágok.

Szerencsére, hacsak fel nem hívtam rá a figyelmet, a legtöbb ember észre sem vette. És amikor a kemoterápia miatt kihullott a hajam, nem viseltem sem kendőt, sem sapkát. Túl nyilvánvaló. Normálisnak akartam látszani, amennyire csak lehetett. Annak ellenére, hogy elviselhetetlenül viszketett, parókát hordtam, részben azért, mert még magam előtt is le akartam tagadni, hogy bármi baj volna, részben pedig azért, mert még én is megdöbbentem, amikor a fürdőszoba tükrében megpillantottam haj nélküli búrámat. Elakadt a lélegzetem. Még több hónap elteltével sem enyhült a tükörképemtől való borzongás.

Amint elkezdett hullani a hajam (nagy csomókban), elrohantam egy áruházba vásárolni pár tisztességes parókát. Egyszerre hármat vettem, három különböző stílusban. Így amikor elbűvölőnek akartam érezni magam, a hosszú, hullámos parókát viseltem. Sportos? A bobot. Hétköznapi? A középhosszú, egyenes hajat. „Melyik feleséget szeretnéd ma?” – kérdeztem Andrew-tól reggel öltözködéskor. Bizonyára összezavarta a munkásokat, akik akkoriban a padlásunkat bővítették, hogy egyik nap rövid, másik nap hosszú hajjal jöttem le a lépcsőn.

A vitorlázáshoz a legrövidebb parókát használtam, mert azt könnyebb volt a sapkám alá betűrni. A vitorlázás volt a szenvedélyem. Segített megőrizni a józan eszemet, amikor már veszélyesen közel voltam az összeomláshoz. Jót tett nekem – még ha csak rövid időre is – az intenzív versenyzés, és hogy körülvett ez a csapatnyi cimbora, akikkel egymás történetein nevetgéltünk. Az aktivitás és a barátság elterelte figyelmemet a fájdalomról, a testem eltorzulásáról és a valahai önmagam elvesztéséről. És a halálról. Kétségbeesetten akartam hinni, hogy nem ez az utolsó hajós versenyszezonom.

Noha a kezelések alaposan kimerítettek, igyekeztem úgy tenni, mintha nem történne semmi rendkívüli. Minden a szokásos módon zajlott. Kényszerítettem magam, hogy folytassam a vitorlázást, bár a versenyek reggelén semmi mást nem kívántam, mint visszabújni a paplan alá. Amikor már kint voltam a csapattal, ragaszkodtam ahhoz, hogy részt vegyek a fedélzeten zajló eseményekben, annak ellenére, hogy néhány társam attól tartott, nem vagyok rá képes. Utólag visszagondolva ez önzés lehetett részemről, mert valószínűleg lelassította a csapatot. Sokkal több időbe telt, mire visszaálltam a korlátra, hogy a hajót vízszintben tartsam.

Amikor széllel szemben vitorláztunk, mindig én mentem le a hajó aljába a hatalmas spinakkert összehajtogatni, általában egyedül. Kényelmetlen tud lenni egy teniszpálya nagyságú vitorlát egy alig egyméteres helyre beszuszakolni, különösen, ha a hajó közben folyamatosan irányt változtat, és 45 fokos szögben megdől. Még akkor is fárasztó, ha az ember nincs rosszul – pláne, ha a vitorla vizes. Amikor elértük a felső bóját, és hátszélbe fordítottuk a hajót, én voltam a „trimmer”, és folyamatosan állítgattam a spinakkert, hogy a lehető leggyorsabban haladjunk.

Imádtam az erőkifejtést, érezni a szelet az arcomon, az ózont, a szúrós spriccelést, ahogy a hajó finoman billegve hasította a vizet. A változó szélirányok és az árapályok kiszámítása, ez a vízi sakkjátszma csillapította szorongásomat. A taktika és a stratégia inkább Andrew területe volt, de a fedélzeten mindannyiunknak tisztában kellett lennie azzal, hol tartunk, és mit kell tennünk ahhoz, hogy előre kerüljünk, és ott is maradjunk, és készen kellett állnunk a hirtelen manőverekre.

A vitorlázás generációk óta a véremben van. Apámnak több hajója is volt Guernsey szigetén, ahol gyermekkoromban laktunk. Az egyik legkorábbi emlékem, hogy egy nyolcméteres kis jachton vitorlázunk a nővéremmel, Suzie-val. Általában a többi Csatorna-szigetek, főleg Herm és Sark környékén hajókáztunk, de néhány nyáron átruccantunk a bretagne-i Saint-Malóba, Franciaország északnyugati partvidékére. Paradicsomi gyermekkorom volt, amiről csillámló tengerek és káprázatos szigetpartok jutnak eszembe.

A versenyek során még az őrült hajtás közepette is voltak csendes, nyugalmas pillanatok, amikor csak a hullámok simogató hangja hallatszott a háttérben. Ilyenkor gyakran elmerültem gondolataimban, és megpróbáltam visszaidézni ifjúságomból a stresszmentes, tiszta boldogság rég elvesztett érzését. Eltöltött a hála, amelyet átitatott a szomorúság, hogy a vitorlázás, a tenger és maga az élet iránti szeretetem hamarosan idő előtti véget érhet.

Kamaszkoromban kétségbeesetten vágytam arra, hogy aktívabban részt vehessek a vitorlásversenyzésben. Apámmal vitorlázni rendkívül csüggesztő volt, mert nagyon régimódi lévén soha nem engedte, hogy csörlőkhöz vagy kötelekhez nyúljak (elvégre lány voltam). Végül feladtam, a szünidőkben dolgoztam, összespóroltam a pénzt, és vettem magamnak egy szörföt. Az új sport elsajátítása gyönyörűséges kihívás volt számomra, hamarosan igazi szörfmániás lettem, nyaranta el sem hagytam a tengerpartot. De a bennem ágaskodó versenyszellem még mindig hajókkal akart versenyezni.

A lehetőség egy bájos vitorlás hajó, az Assuage képében jött el. (Ellenfeleink szeretettel csak Sausage-nak – kolbásznak – csúfolták). Az Assuage egy 12 méter hosszú Swan volt. Ez a típus szilárd, mégis áramvonalas kialakításáról volt ismert, melyben tökéletesen egyesítették a biztonságos hajózást a nagy sebességgel. Azért jött át Guernsey-re az ezerkilencszázkilencvenes évek elején, hogy részt vegyen a Swan Vitorlázós Európa-bajnokságon, és szüksége volt még egy legénységi tagra. Megragadtam a lehetőséget. Ha már egyszer a fedélzeten vagyok, nem fognak megszabadulni tőlem!

Az Assuage-en vitorlázni remek szórakozás volt. Éveken át azzal töltöttem a hétvégéimet és a szabadságomat, hogy Anglia déli partjainál versenyeztem. Volt szerencsém Antiguán, Mallorcán és Szardínián is vitorlázni, valamint számos Franciaország melletti tengeri versenyen is részt vettem – még a hírhedt Fastnet Race-en is. A nagybátyám ezen a versenyen fulladt meg az 1979-es nagy viharban, ezért mindig is vonakodtam ezen elindulni. Mire rábeszéltem magam, addigra a csapatunk már egész sor értékes díjat zsebelt be. Ez még így is csak hobbinak számított, de tökéletes ellentétben állt a mindennapi munkámmal, amelynek során súlyos betegekkel foglalkoztam mint okleveles gyógytornász.

Kezdetben ideggyógyászaton dolgoztam. Időm nagy részében fejsérült és agyvérzésen átesett emberek rehabilitációját végeztem. Segítettem nekik újra megtanulni, hogyan használják a testüket, hogyan mozgassák a kezüket és a lábukat. Ez fizikailag megterhelő volt. Később az ortopédiára és a sportsérülésekre specializálódtam. Sok élsportoló támaszkodott a szakértelmemre.

Annak ellenére, hogy hosszú éveken át vitorláztunk együtt Andrew-val az Assuage-en, végtelenül sok időbe telt, mire összejöttünk. Ő nem kedvelte az akkori barátomat, én nem kedveltem az ő akkori barátnőjét, úgyhogy nem nagyon kerestük egymás társaságát. Hoztunk pár rossz döntést, de végül mindketten lapátra tettük a partnerünket. Egy évvel később egy átitalozott nap után, amikor az egyik kemény tengeri versenyen aratott győzelmünket ünnepeltünk, azon kaptuk magunkat, hogy a Cherbourg Yacht Club előtt csókolózunk.

Az ember azt gondolná, hogy a vitorlázás rendkívül egészséges kedvtelés, de ez messze nem a teljes igazság. Persze mozogtunk, és friss levegőn voltunk. Viszont a versenyek alatt bőségesen fogyasztottunk csokoládét és gyors felszívódású szénhidrátokat, majd esténként komoly mennyiségű rumot és kólát. A rossz nagymértékben felülmúlta a jót. A csapat jelmondata volt, hogy „csalás enni”. Ha valaki a szénhidrátszeletek helyett rendes ételt fogyasztott, rosszallóan néztek rá. Ma már ennek gondolatától is elborzadok. Nyilvánvalóan számos súlyos hiba volt az életmódomban. Visszatekintve a gyógytornászhallgató koromra, amikor szerintem a rák kialakult nálam, azt látom, hogy borzalmasan étkeztem. Egy jó ebéd nálam egy halom krumplipüréből, olvasztott sajtból és szalonnából állt. Zöldség? Milyen zöldség? Hülye!

Most, hogy végstádiumú rákom volt, a verseny hevében rövid időre el tudtam feledkezni a halálfélelemről, amely ott kísértett minden lélegzetemben. De aztán kivétel nélkül, irtózatos erővel visszatérve arcul csapott a diagnózis valósága. Olyan volt, mintha a Kaszás folyton ott állt volna mögöttem, mint egy állandóan jelen lévő kísértet, amely a nyakamba liheg, és csak a megfelelő pillanatra vár, hogy lecsapjon.

Amikor a csapat tervezni kezdte a következő szezon vitorláseseményeit, az első gondolatom az volt, hogy vajon akkor még itt leszek-e. Mérhetetlenül elszomorított, ha a jövőre gondoltam; a jövőre, amelyben a világ ugyanúgy folytatódik nélkülem, ahogy eddig.

Most már komolyan vettem a diétámat. Eltűntek az „energiasnackek” és a cukros italok. A társaim megszokták, hogy furcsa rágcsálnivalókat viszek a fedélzetre, és soha nem kérdőjelezték meg a szénhidrátszegény táplálékaimat. A vitorlázás több volt számomra, mint laza kis szórakozás. A cukros ételekről könnyen le tudtam mondani. Csak arra vágytam, hogy egy kicsit visszatérhessek a régi életemhez, és ha ehhez az kellett, hogy az étrendemet teljesen megváltoztassam, és egy marék táplálékkiegészítőt gurítsak le a torkomon, hát ez nem volt nagy ár érte.

Ott voltam tehát azon a napsütéses áprilisi napon 2000-ben, kevesebb mint egy évvel azután, hogy az áttétes, vagyis végstádiumú rákbetegségemet diagnosztizálták. Annak ellenére, hogy nem sokkal azelőtt véget ért a kemoterápia, még mindig volt egy centrális vénás katéter a karomban, amely egészen a mellkasomba vezetett. Az intravénás C-vitamin-infúzió miatt hagytam meg. Teljesen be volt kötve, hogy ne sérüljön, de még így sem ez volt a legjobb kellék egy versenyre! A többrétegnyi vízálló ruha alatt a rumbatökös póló volt rajtam, amikor a legénységgel elhagytuk a dokkot, és elindultunk a rajtvonal felé. Sütött a nap, a szélsebesség egyenletesen 15-18 csomó. Kellemes szellő. Tökéletes.

Az első futamban szembeszéllel küzdve szoros párbajba kerültünk egy másik hajóval. Egy gyors fordulás miatt a hajó egyik oldaláról a másikra kellett tömörülnünk. A manőver során a legénységnek a lehető leggyorsabban át kell jutnia a hajó túloldalára, ráadásul szélben. Ennek megfelelően át kellett bújnom a drótkötél alatt, hogy átrohanjak a fedélzeten, és a másik oldalon kiüljek a korlátra.

Összekucorodott állapotomból nehezen tudtam felegyenesedni. Sietségemben rosszul mértem fel a távolságot, és éreztem, hogy a korlát lesodorja a vitorlássapkámat. Mintha lassított felvétel lett volna: a kezem kinyúlt, hogy megragadja, de a szél már felkapta, átrepült a hajó oldala fölött – a hozzáerősített parókámmal együtt.

– Neeeee…! – kiáltottam, és elszörnyedve néztem, ahogy úszik lefelé a Solenten. – A francba! – bosszankodtam, amint néztem, ahogy szép fürtjeim, mint egy fuldokló patkány, eltűnnek a hullámok alatt.

Andrew olyan arckifejezéssel nézett rám, mintha azt kérdezné, ne menjünk-e vissza. Illetve, csak egy ezredmásodpercig. Mindannyian nyerni akartunk, és katasztrofális lett volna visszafordulni. Ez szóba sem jöhetett soha.

– Hagyjuk! – kiáltottam.

Mindenki döbbenten bámult rám. Ez volt az első alkalom, hogy bárki is látott kopaszon. A hideg szél a fülem mellett süvített. Hirtelen sebezhetőnek, kiszolgáltatottnak éreztem magam. Kezemet a fejemre téve próbáltam eltakarni a csupaszságot. Megszégyenültem. Egyik csapattársam, látva rémült tekintetemet, levette a sapkáját, és gondolkodás nélkül átadta.

– Hé, vissza a korlátra! Épp meg akarunk nyerni egy versenyt! – kiáltotta vigyorogva.

Mennyire szerettem őt – és az egész csapatot! Nem törődtek a kopaszságommal és a betegségemmel. Még mindig úgy kezeltek, mintha én lennék. Valóban, meg kellett nyernünk egy versenyt. Elvégre ez nem egy gin-tonikos buli a folyón! Pillanatokkal később már mindannyian a másik korláton álltunk, harsányan nevetve.

Sokféle becenevet kaptam azelőtt, de a „Rumbatök” volt az, amely végleg rám ragadt az Assuage-dzsel való sokéves versenyzésem során. Zörögtem a tablettákkal, amikből naponta többször is bevettem egy adaggal. Ez rengeteg bonyolult szervezést igényelt, és bár bevallom, a rendszerezés nem a legfőbb erősségem, mégis sikerült.

Ha most visszanézem az akkori táplálékkiegészítőim hosszú listáját, látom, hogy számos hibát tartalmazott: duplikátumokat, felesleges tételeket, sőt néha még olyanokat is, amelyek előmozdították a rákot. Elkezdtem az ellentámadást, de még nagyon sokat kellett tanulnom. A vad szél és a sziklás hullámok semmik sem voltak ahhoz a viharos utazáshoz képest, ami akkor rám várt.

2.

Zavaró körülmény

Először 1994-ben ütötte fel fejét a rák. Ez úgy hangzik, mintha hirtelen történt volna, de valójában nem így volt. A rák nem egyik napról a másikra alakul ki. Akkor már évek óta jártam orvoshoz kóros méhnyakelváltozások miatt.

A méhnyakrák teljesen megelőzhető és kezelhető, ha időben felismerik, és odafigyelnek rá. Megbíztam a nőgyógyászban, hogy jól végzi a munkáját, és természetesen feltételeztem, hogy megfelelően kezel. Néhány évvel korábban, 1989-ben kolposzkópiás vizsgálattal néhány, enyhén kóros sejtet találtak nálam. Miután többször is jártam utána a kórházban kontrollon, és minden évben azt mondták, már nem látnak semmi rendelleneset, azt hittem, nincs többé miért aggódnom, és feltételeztem, hogy a probléma végleg megoldódott.

Tévedtem. A helyi orvosi rendelőben elvégzett ismételt kenetvizsgálat kimutatta, hogy a probléma „súlyos diszkariózis” formájában visszatért, ami további kezelést igényel.

A kórház nőgyógyásza azonban közölte velem, hogy a biopszia, amelyet ugyanabban a hónapban végeztek, nem mutat ilyen rendellenességet. Meglepődtem ezen az ellentmondáson, és azon tűnődtem, vajon melyiknek higgyek: a háziorvos vagy a kórház eredményeinek? Az ösztönöm azt súgta, hogy a kórházban és a szakorvosban bízzak inkább, hiszen a biopsziának csak megbízhatóbbnak kell lennie, mint a kenetnek.

A háziorvosom azt mondta, ritkán előfordul, hogy a kóros szövet visszaalakul normálissá.

– Lehet, hogy ön is a szerencsések közé tartozik – mondta.

Talán tényleg. Megkérdezte, akarom-e, hogy beutaljon egy másik kórházba. Ez a dél-londoni kórház azonban elismert oktatókórház volt. Egy orvos rokonom ott töltötte a gyakorlati idejét. Az egyik legjobbnak kell lennie, nem? Maradtam hát, nem sejtve, milyen sors vár így rám.

Mint mindenki, akinél súlyos betegséget diagnosztizálnak, én is kétségbeesetten akartam hinni, hogy a szervezetem képes meggyógyítani magát. Lehetséges lenne, hogy a kóros elváltozás műtét nélkül, magától elmúlt?

Beleborzongok, amikor visszagondolok azokra a dél-londoni kórházi kontrollvizsgálatokra. Az utolsó látogatásom alkalmával kezdett gyanús lenni a szakorvos túlságosan laza, közömbös viselkedése. Ahányszor találkoztam vele, mindig progesztintablettát írt fel a pecsételő vérzésemre, de fogalmam sem volt róla, hogy ez a progeszteron szintetikus formája, amely növeli a mellrák kockázatát, és talán a méhnyakrákot is súlyosbította.{1} Ezenkívül a trombózis és a szív- és érrendszeri betegségek kockázatát is növelte, így a progesztin talán még olajat is öntött a tűzre. A szakorvos úgy osztogatta, mint a cukorkát.

Röviden fogalmazva: az orvosom szakszerűtlenül végezte a munkáját, ami négy évvel később, 1998-ban be is igazolódott, amikor országos visszahívást kapott több mint ezer páciense. A visszahívott nők mindegyikénél már közepes vagy súlyos rendellenességet mutatott az egyszerű kenetvizsgálat. Felkeresték őket levélben, amelyben közölték, hogy „súlyos aggályok” merültek fel a szűréssel kapcsolatban. Voltak olyanok, akik „minden rendben” véleményt kaptak, de kialakult náluk a rák. Akkoriban erről semmit sem tudtam, de egyre jobban aggódtam, amikor a következő év folyamán végzett újabb kontrollvizsgálatokon egyre súlyosbodó tünetekre derült fény.

Az utolsó vizit alkalmával könyörögtem neki, hogy csináljon egy hiszteroszkópiát (méhtükrözést), amelyből megtudhatnám, miért van továbbra is pecsételő vérzésem. Rám se nézett, miközben válaszolt:

– Teljesen be vagyok táblázva. Karácsony után tudom vállalni.

Hűha! Tényleg? Még csak szeptember volt. Kissé kételkedtem benne, hogy szeptember és január között ne tudna beilleszteni. Ez nem hangzott jól.

– De hiszen elkezdtem fogyni! Higgye el, amúgy örülnék neki, de olyan helyekről fogyok, ahonnan még soha. Rettenetesen aggódom. Ennek egyszerűen muszáj a végére járnom. Egyáltalán nincs javulás.

Mivel nem sokkal azelőtt kezdtem el találkozgatni Andrew-val, kezdetben meggyőztem magam arról, hogy a szerelem első fellángolása miatt csökken a testsúlyom. A fogyás mintázata azonban szokatlan volt. Addig soha nem fogytam a belső combomról. A szupermodell „combrés” nem akart kialakulni, akármennyi belső combizomgyakorlatot végeztem. És most ez a különben makacs háj a szemem előtt olvadt el.

Anélkül, hogy felnézett volna, így folytatta:

– Maga valójában a semmi miatt aggódik. Biztos vagyok benne, hogy még egy kis progesztinnel megoldjuk ezt a problémát.

– De hiszen az nem segít! – tiltakoztam.

Annyira rossz állapotban volna az állami egészségügy, hogy várnom kell a jövő évig? Mi van, ha tényleg rákos vagyok? Már kezeltek korai rákos sejtelváltozások miatt, és most más klasszikus tüneteim is voltak: nemcsak az egyre rosszabbodó furcsa pecsételő vérzés, hanem a fogyás is. Ez alapján csak sürgősnek kellene lennie az ügynek, nem?

Halvány mosollyal, de az együttérzés minden jele nélkül jegyezte meg:

– A menstruációk közötti vérezgetés nagyon gyakori. De adok önnek egy újabb ambuláns időpontot, jöjjön vissza két hónap múlva.

Két hónap múlva? Egy újabb csevegésre? Teljesen elfogadhatatlan volt.

Évekkel később, a betegei visszahívása és az ezt követő vizsgálódás után megtudtam, hogy ez az orvos a méhnyakelváltozással rendelkező betegeinek jellemzően csak 64 százalékánál végzett biopsziát, szemben az országos irányelvben előírt 90 százalékos minimummal. Ezek a nők eleve rendellenességgel érkeztek a rendelésére, és mindannyian további vizsgálatokat igényeltek volna a rák kizárása érdekében. A kolposzkópiás beavatkozásainak felülvizsgálatakor kiderült, hogy azok sem voltak megfelelőek. Még annál a 64 százaléknál is, ahol elvégezte a biopsziát, túl kevés szövetet távolított el ahhoz, hogy érvényes diagnózist lehessen felállítani. Nem csoda, hogy a problémám visszatért. A vizsgálódás során kiderült, hogy tizenkilenc, előrehaladott rákban szenvedő nőnél is téves diagnózist állított fel, illetve helytelenül kezelte őket. Az ő betegei körében a rák aránya 34 százalékkal nagyobb volt az átlagnál.

Akkor még nem tudtam erről semmit, de felötlött bennem egy csúnya gondolat. Azon tűnődtem, nem lehet-e, hogy vannak olyan orvosok, akik szándékosan hagyják a rákot növekedni. Rögtön el is hessegettem ezt az ötletet. Csak nem! Hiszen nem érdekelt-e minden orvos abban, hogy a betegek meggyógyuljanak? Nem tették-e le a hippokratészi esküt? De mi van akkor, ha egy orvos súlyos hibát követ el egy beteg kezelése során, és ahelyett, hogy vállalná a felelősséget, kockáztatva, hogy beperelik, és elveszíti az engedélyét, inkább homokba dugja a fejét, és kitart a helytelen kezelés mellett? A halott betegek nem perelnek. Lehet, hogy vannak olyan orvosok, akik nem adják meg a betegüknek a szükséges orvosi ellátást, miközben tudják, hogy életveszélyes betegségben szenvednek? Elhessegettem a gondolatot. Nevetségesnek éreztem magam.

Az azonban, hogy az orvosom ilyen közönyösen állt a kéréseimhez, elég volt ahhoz, hogy úgy döntsek, felkeresek egy magánrendelőt. Elegem volt. Tudtam, hogy baj van, és ő nem vette elég komolyan. Az egészségem forgott kockán.

Ilyen komor gondolatok és gyötrő aggodalmak közepette repültem vissza Guernsey-re, de meggyőztem magam arról, hogy valószínűleg igaza van. Természetemnél fogva aggódó típus voltam, és a semmitől is képes voltam pánikba esni. A kórházi vizsgálatok eddig rendben voltak, nem igaz? De miért nem végzett az orvos újabb biopsziát? Mi van, ha először rossz területről vette? A hozzá nem értést bármelyik nőgyógyász könnyen eltussolhatja. Ki tudná meg valaha is? Az ő szava áll szemben a páciensével. A bíróság mindig a szakember oldalára áll.

Visszatértem dolgozni a rendelőmbe, és időpontot foglaltam egy helyi magánnőgyógyásznál. Ezt a problémát akkor is meg kellett oldani, ha a kórház nőgyógyásza szerint nem volt ok az aggodalomra. Ezenkívül volt egy új barátom, akivel az együttlétkor a vérzés enyhén szólva illúzióromboló volt. Kínos és zavaró.

Amikor a londoni szakorvos megtudta, hogy bejelentkeztem egy magánorvoshoz Guernsey-n, teljesen megváltozott a hangneme. A beutalójában hangsúlyozta, hogy a kezelés sürgős, és minél hamarabb el kell végezni a hiszteroszkópiát. Olyan volt, mintha egy másik személy írta volna. Nekem korábban soha nem mondott ilyet. Még biopsziát sem volt hajlandó végezni majdnem egy évig.

Miért ez a hirtelen változás? Bár az egész rendkívül gyanús volt, nem volt más választásom, minthogy bízzak a rendszerben. Mi mást tehettem volna?

A hiszteroszkópiára egy csütörtök délutánon került sor, és emlékszem, arra ébredtem, hogy rengeteg orvos vesz körül aggodalmas arccal. Azt mondtam magamnak, altatás után ez biztosan normális.

Másnap Andrew átrepült hozzám, hogy meglátogasson. Az előttünk álló hétvége arra szolgált, hogy elfeledkezzem az egészről. Meg voltam győződve arról, hogy hétfőre a műtét eredménye nem mutat mást, mint enyhébb elváltozást, amely legfeljebb egy újabb kolposzkópiát tesz szükségessé. Nem volt okom arra, hogy mást higgyek.

Gyönyörű, tiszta, hűvös őszi este volt, amikor az érkezési csarnokban Andrew-ra vártam, elfojthatatlan vigyorral az arcomon. Biztos voltam benne, hogy számomra ő az igazi. Kimondhatatlanul vártam, hogy együtt töltsük a hétvégét, sétáljunk a sziklákon, vitorlázzunk apám hajóján, étteremben vacsorázzunk, és meglátogassuk a barátainkat. A Guernsey és London közötti repülőjegyek és telefonszámlák mindkettőnknek kisebb vagyonba kerültek, de nem érdekelt minket. Jól elköltött pénz volt.

Az egyik korábbi barátom eleinte karizmatikus és elbűvölő volt. Azt hittem, ő az, akit egy életre meg kell tartani. De aztán esténként elkezdett eljárni otthonról, és a kezdeti szóbeli fenyegetések fokozatosan fizikaiba mentek át. Másnap mindig nagyon megbánta, és megígérte, hogy kárpótol érte. De a dolgok csak rosszabbodtak.

Utálom a konfrontációt, de nem voltam hajlandó hagyni, hogy kihasználjanak. Vitatkoztam vele, ami súlyosbította a helyzetet. Egyik este megfenyegetett, hogy soha ne merészeljem otthagyni őt, megragadta a torkomat, és ami ezután történt, azt csak úgy hívom, hogy az „ablakos incidens”. Szerencsére nem esett bajom, de mélységesen megrázott. Soha ne hagyjam el? Elég volt. Másnap összepakoltam, és visszamenekültem a biztonságos szigeti otthonomba. Gondoltam, oda csak nem mer utánam jönni, és fenyegetni a családom jelenlétében.

Andrew a szöges ellentéte volt, pont olyan, aki nekem kellett. Nyugodt és megbízható, kedves és figyelmes, ráadásul remek vitorlázó volt, és nem is nézett ki rosszul. Ellenállhatatlan kombinációnak bizonyult. Már a jövőt is emlegette, és világossá tette, hogy készen áll rá. Semmi vitatkozás, semmi erőszak – kezdtek a dolgok jóra fordulni.

Miután visszatelepültem Guernsey-re, remek állást találtam magamnak egy fizioterápiás magánrendelőben. Forgalmas klinika volt, jól kerestem. És Guernsey gyönyörű volt. Munka után tízpercnyi autózással le tudtam jutni a jachtkikötőbe, ahol egy hajóba szökkenve az estét vitorlázással tölthettem.

De ha Andrew-val maradnék, hová vezetne a kapcsolatunk? Fel kellene adnom a guernsey-i paradicsomot, hogy Londonban éljek? Ha gyerekeink lennének, vajon Angliában kellene felnevelnem őket, vagy ő hajlandó lenne Guernsey-n élni? Ezek a gondolatok forogtak a fejemben, miközben fel-alá járkáltam az érkezési oldalon. A reményeim és az álmaim, mi ketten, és a közös jövőnk.

És egyszer csak ott termett, odaszaladt hozzám, és szorosan, melegen megölelt.

– Szia, drágám! – mondta, én pedig megfogtam a kezét, és a kocsihoz vezettem.

Rövid volt az út a bérelt házig, ahol egy másik lánnyal laktam. Útközben óvatosan érdeklődött az előző napi műtétemről.

– Igazából nem akarok róla beszélni. Nem tudnánk egyszerűen elfelejteni, és elmenni vacsorázni? Semmit sem tehetek az eredmény érdekében, úgyhogy ne is gondoljunk rá!

De a sors másképp akarta. Behajtottunk a ház elé, és ahogy felnéztem, láttam, hogy a lakótársam, Carol-Ann száguld elém a lépcsőn. Még ki sem szálltam a kocsiból, mikor kirobbant elém:

– Jane, a háziorvosod keresett! Itt járt fél órával ezelőtt.

Micsoda? Péntek este 7 órakor? Elborzadva néztem Andrew-ra. Mindketten tudtuk, hogy ez nem jó jel.

– Mindjárt felhívom – mondtam remegő hangon. Felrohantam az emeletre, magamra csuktam a hálószobám ajtaját, és tárcsáztam. Az orvosom váltig ragaszkodott ahhoz, hogy eljön személyesen. – Ne, kérem, mondja el most! – könyörögtem. – Tudom, hogy rossz hír, különben nem jött volna el ide. Nem tudok várni, muszáj most hallanom!

Így hát vonakodva elmondta. Beszélt a nőgyógyásszal, aki előző nap a beavatkozást végezte. Méheltávolításra lesz szükségem. A szövetminta rákosnak bizonyult.

Tájékoztatott, hogy már meg is szervezték a műtétet a következő keddre a Hammersmith kórházban. A sebész szívességet kért az egyik londoni barátjától, hogy sürgősséggel beiktassa. Azon tűnődtem, vajon szerintük a rák olyan agresszív lehet, hogy ilyen gyorsan előrehaladt anélkül, hogy észrevették volna? Netán nem vettek róla tudomást? Túlságosan fejbe vágott a diagnózis ahhoz, hogy ezt megkérdezzem.

Zúgott a fejem. Próbáltam a szavait felfogni, de úgy éreztem, mintha valaki mással folytatott beszélgetést hallanék. Nem lehet, hogy ez történik.

Letettem a telefont, egy percig csak bámultam, aztán csillapíthatatlan zokogásban törtem ki. Összeomlott a világom. Harmincéves voltam. Rákos. Nem volt gyerekem, és most úgy tűnt, soha nem is lesz.

Valószínűleg több mint egy órán át voltam a szobámban. Amikor végül lementem a földszintre, sikerült azt az egyetlen szót elhebegnem: „rák”. Ők addigra már kitalálták. A maszatos sminkem és a puffadt, vörös szemem mindent elárult. Andrew megölelt, és azt javasolta, menjünk ki a friss levegőre.

Meleg ruhába burkolózva elautóztunk a tengerpartig, és a holdfényben leültünk a sétányon egy, a sziklákra meg a tengerre néző padra. Sokkos állapotban voltam. Andrew is. Ez a fényes, boldog új kapcsolat hirtelen nem is volt olyan fényes. Még csak két hónapja jártunk együtt. Vajon túléli-e bimbózó kapcsolatunk ezt a váratlan próbatételt? Teljesen letört a diagnózis, és mindaz, amit kettőnk számára jelentett.

Fiatal voltam. Túl fogom élni. Biztos voltam benne. Azt mondták, hogy a méhnyakrák, ha korán észreveszik, tökéletesen gyógyítható. Nos, csak remélni tudtam, hogy még ebben a stádiumban van.

Soha nem hordhatom ki a saját gyermekeimet. Talán valaki más kihordhatná helyettem. Hallottam a béranyaságról. Még mindig meglesz a petefészkem. A halál témája épphogy eszembe jutott. Annyi más gondom volt. Mennyire befolyásolja a műtét a nemi életemet? Képes leszek-e saját, biológiai gyermekeket szülni a petesejtjeim felhasználásával? Ezeket a dolgokat nem is akartam megbeszélni Andrew-val. Túlságosan meg voltam rémülve attól, hogy esetleg kihátrál a kapcsolatunkból. Már most úgy éreztem, mintha egy láthatatlan függöny ereszkedett volna le közénk. Ettől a diagnózistól minden meg fog változni.

Andrew alig szólt valamit. Képtelen voltam kitalálni a gondolatait, túlságosan lefoglaltak a sajátjaim. Erre nem számított. Nem volt tapasztalata egy ilyen helyzet kezelésében, ami teljesen ismeretlen terület volt számára. Ha vitorlázásról lett volna szó, és leesik az árbóc, vagy elhagyjuk a kormánylapátot, ő lett volna az első, aki tudja, mit kell tenni. De egy megzavarodott harmincéves nővel foglalkozni, akinek épp a méhét készülnek eltávolítani rosszindulatú daganat miatt?

Míg engem a meddővé válás foglalkoztatott rögeszmésen, őt az, vajon mennyire lehet súlyos a helyzet. Megnyugtató volt, hogy nem akar elveszíteni. Ugyanakkor az jutott eszembe, vajon nem lép-e működésbe az önvédelmi ösztöne, ami visszatartja attól, hogy közelebb kerüljön hozzám. Ha netán elfordulna tőlem, tovább rontana a helyzetemen. Kezdett rám ereszkedni a nyomasztó elszigeteltség érzése.

Alig néhány órával a diagnózis megismerése után rájöttem, hogy a rák hatásai messze túlmutatnak a fizikai betegségen. Próbáltam megnyugtatni, nem érzem úgy, mintha haldokolnék; de láttam, hogy nem győztem meg. A rák diagnózisa mindenkinek mást jelent. Egyesek sokkal jobban viselik, mint mások, de ez most mindkettőnk számára következményekkel járt. Tönkreteszi a szexuális kapcsolatunkat, legalábbis rövid távon biztosan, és fogalmam sem volt róla, hogy hosszú távon mennyire.

A dél-londoni kórház nőgyógyásza alig néhány héttel korábban azt mondta nekem, nincs miért aggódnom. Mindig megnyugtatott, hogy a méhnyakrák nagyon lassan növekszik. Én elővigyázatos voltam, kolposzkópiát kértem, és kontrollvizsgálatokra jártam. Vagyis elég korai stádiumban kellett, hogy felfedezzék a betegséget, igaz? Nem vettem tudomást a fejemben motoszkáló kételyről, hogy a rák talán már évek óta növekszik, és hogy esetleg az orvos mindvégig rosszul végezte a munkáját.

Ahogy ott ültünk, és néztük a tengert, meggyőztem magam, hogy valahogy majd minden megoldódik, hogy végül talpra fogok állni, még ha át is kell terveznem az életemet. Megmenthetem a petefészkemet, talán lefagyasztathatom. Aztán keresek egy béranyát, aki kihordja a gyermekemet. A következő héten hatalmas műtéten kell átesnem, de fiatal vagyok. Meg fogok vele birkózni.

Nem a halál volt a legfőbb gondom. A gyermekvállalás érdekelt leginkább. Mindig is boldog, gyermeknevetéssel teli otthonról álmodtam. Valahogyan, legyen az bármilyen nehéz, meg kellett találnom a módját, hogy valóra váltsam ezt az álmot.

A hétvége hátralévő része más hangulatban telt el. Lemondtuk a baráti látogatásokat, de azért elmentünk vitorlázni. Mindketten tettük a dolgunkat, de a kapcsolatunkból eltűnt a szenvedély. A helyét átvette a félelem és az aggodalom. Lelkiállapotom a tagadás és a düh, valamint a mély szomorúság és a még annál is rosszabb között ingadozott. Az egész olyan igazságtalannak tűnt. Éppen akkor, amikor azt hittem, megtaláltam életem párját.

Tudtam, hogy el kell mondanom a hírt a szüleimnek. Össze fognak törni, különösen, mivel mindig is zavarta őket, ahogyan a dél-londoni kórházban bántak velem. Képtelen lettem volna személyesen közölni velük, ezért végül úgy döntöttem, hogy telefonon mondom el. Éreztem, hogy anyu nagyon el van keseredve, de azonnal felajánlotta, hétfőn eljön velem Londonba, hogy segítsen felkészülni a keddi műtétre. A kapcsolatunk időnként nehéz volt, mint ahogy az anya-lánya kapcsolatokban előfordul, de örömmel fogadtam a támogatását. Nem akartam visszautasítani a társaságát, még akkor sem, ha tudtam, hogy ez rendkívül nehéz lesz számára.

Anyunál néhány évvel azelőtt korai stádiumú emlőrákot diagnosztizáltak, de a kezeléséről nem beszélt senkinek, és mindannyiunknak azt mondta, hogy az egész csak egy „zavaró körülmény”. Nehezen osztottuk meg egymással az érzéseinket, de tudtam, hogy óriási traumát jelent neki a diagnózisom és az, hogy elvesztem a termékenységemet. Reménykedett benne, hogy nagymama lesz, és csalódott volt, hogy folyton felbontottam az eljegyzéseimet (egészen pontosan kettőt). Soha nem beszéltem neki az „ablakos incidensről”.

Csak alapismereteim voltak a rákról, amit gyógytornászhallgatóként tanultam, de nyilvánvalónak tűnt, hogy a kezdeti döntések meghatározó fontosságúak. Vannak orvosok, illetve sebészek, akik jobbak, mint a többi. Ezt már megtanultam, nagy árat fizetve érte. Aggódtam, hogy a választásomon múlhat, túlélem-e, vagy sem.

Úgy hajszoltak bele a műtétbe, hogy nem volt időm sem gondolkodni, sem ellenőrizni a sebészem hátterét. Ha az embernél agresszív és gyorsan növekvő rákot diagnosztizálnak, fontos, hogy gyorsan tudjon megalapozott döntéseket hozni, de nekem nem adtak lehetőséget arra, hogy időt fordítsak a kutatásra. Annyira agresszív volna, hogy egy hetet sem várhat? Ez a sürgősség elgondolkodtatott, hogy vajon mennyire lehet rossz a helyzet. Volt egy egyszerű számítógépem, de internethez nem tudtam hozzáférni 1994-ben. Lehetetlen volt utánajárni, hogyan menthetném meg a petefészkemet, illetve hogyan készüljek fel a kiterjedt műtétre.

Amikor hétfőn megérkeztem a kórházba, a sebész elég kedvesnek tűnt. Hosszú listám volt a felteendő kérdésekről, nem utolsósorban a petefészkem megmentéséről. Mindenáron meg akartam tartani. Szerettem volna tudni, mi történik, ha a rák rosszabb, mint gondolták.

Elmondta, hogy ha a rák átterjedt akár csak egyetlen nyirokcsomóra, akkor kemoterápiára és sugárkezelésre lesz szükség. Nem tett említést a petefészek megmentésének lehetőségeiről, de tudtam, hogy ezek a kezelések, különösen a kismedence sugárterápiája, a petefészek leállásához vezethetnek. Megkérdeztem, esetleg lefagyaszthatná-e az egyik petefészkemet, ha a felnyitáskor úgy látja, hogy további kezelésekre lesz szükségem. Rám nézett, és megfontoltan bólintott. Ez igent akart jelenteni? Feltételeztem, hogy igen. Sietve rátért a műtét és a kockázatok ismertetésére.

Másnap a hétórás műtét után kábultan ébredtem. Amint megláttam a sebészt, azonnal meg akartam tudni, mit csinált pontosan.

– Lefagyasztotta a petefészkemet? – Ez volt az első kérdésem. Sóvárogva vártam a megerősítést. Megdöbbentem, amikor kiderült, hogy nem, nem fagyasztotta le. Talán úgy gondolta, hogy a rák nem olyan súlyos. Ám amikor megjött a szövettani eredmény, kiderült, hogy rengeteg nyirokcsomóra átterjedt.

Amikor ezt közölte velem, reszkettem a félelem, a düh és a csalódottság keverékétől. Nem volt kérdéses, hogy kemoterápia és sugárkezelés következik, és ezek örökre kikapcsolják a petefészkem működését. Miért nem fagyasztotta le az egyiket, ahogy kértem? Hogy tudta csak úgy félresöpörni ezt a kérést?!

Ahogy ott feküdtem, rájöttem, még nincs minden veszve. Volt még néhány hetem a kemoterápia megkezdése előtt. Utánanézek, hátha találok egy meddőségi szakembert, bárkit, aki segítene megmenteni számomra az anyává válás lehetőségét. Létfontosságú volt az idő, és gyorsan fogyott.

A műtét hatalmas volt, és két hétbe telt, mire egyáltalán hazaengedtek. Még bent feküdtem, amikor a sebészem javasolta, hogy keressek fel egy bizonyos jól ismert meddőségi specialistát a Hammersmith kórház földszintjén.

Reményeim azonnal szertefoszlottak. Szerinte képtelenség volna megtalálni a petefészkeimet, és egyébként is úgy vélte, hogy a béranyaság kegyetlen dolog, túl nagy érzelmi terhet ró a béranyára. Velem volt a nővérem, Suzie is, és annak ellenére, hogy ő nagylelkűen felajánlotta a saját méhét, a meddőségi szakember meglehetősen nyersen közölte, hogy nincs mit tenni. Az igazán megdöbbentő ebben a hangnemének durvasága volt. Annyira össze voltam zavarodva, hogy alig tudtam kitámolyogni a rendelőből. Andrew és Suzie támogatott, ahogy gyásztól sújtva visszabotorkáltam a kórterembe. A gyermekeim örökre elvesztek, és nem tehettem semmit a visszaszerzésükért.