.

biblioteka
EUROPOM U TRIDESET KNJIGA

knjiga 13.

glavni urednik:
Drago Glamuzina

izvršna urednica:
Sandra Ukalović

Monika Kompaníková
Peti brod

izdavač:
V.B.Z. d.o.o., Zagreb
10010 Zagreb, Dračevička 12
tel: +385 (0)1 6235 419, fax: +385 (0)1 6235 418
e-mail: info@vbz.hr
www.vbz.hr

za izdavača:
Mladen Zatezalo

urednik knjige:
Stjepan Ravić

lektura i korektura:
Filipa Lipnjak

grafička priprema:
V.B.Z. studio, Zagreb

Ovaj projekt je ostvaren uz financijsku potporu
Europske komisije.
Ova knjiga odražava isključivo stajalište autora knjige
i Komisija se ne može smatrati odgovornom
prilikom uporabe informacija koje se u njoj nalaze.

.

Monika
Kompaníková
Peti
brod

sa slovačkoga prevela:
Maria Vuksanović Kursar

2016.

.

biblioteka
EUROPOM U TRIDESET KNJIGA

knjiga 13.

naslov izvornika:
Monika Kompaníková
PIATA LOĎ

copyright © Monika Kompaníková / LITA, 2015.
All rights reserved.

copyright © 2016. za hrvatsko izdanje:
V.B.Z. d.o.o., Zagreb

ISBN: 978-953-304-852-9 (EPUB)

.

Brodovi u mojim snovima često plove. Drveni brodovi, izgledaju poput predmeta iz crtanoga filma u kojem se može dogoditi baš sve. Kvrgavi su, izgrađeni od grubo otesanih dasaka. Pukotine među rebrima premazane su im kitom i sve neravnine prekriva sloj kobaltnoplave ili bijele boje. Djeluju krhko i nestabilno, ali dobroćudno. Katkad imaju i kabinu u koju se može skloniti, katkad su samo prazne ljuske bez vesala i užadi. Njišu se na površini, u vodi stajaćici, na bezvjetrici. Kad se probudim, bivam mokra i iscrpljena, bole me ruke. Kosa mi je slijepljena. Budim se razočarana i nezadovoljna, s osjećajem da sam protratila mnogo energije, a nisam došla nikamo, ni do dna, ni do luke. Donje struje nisu me zahvatile, a vjetar se kovitla zarobljen u nekoj kotlini, daleko od vode.

Prvi sam put brodove vidjela prije gotovo dvadeset godina, tijekom vrlo kratkoga sna koji je više bio stanka u budnosti nego pravi san. Poslije njega ostao je više osjećaj nego slika, blaga nelagoda.

Bila sam u vrtu, ležala u travi. Suhe kolovoške stabljike bockale su me kroz majicu i ja sam igrala jednu svoju jednostavnu igru, izdržati dok se ne dogodi nešto banalno i predvidljivo – dok ne padne list na neki konkretan komadić tla, dok se rub sjene ne sastane s kamenom, dok ne zacvrkuće drozd. Ako se to dogodi, pokrenut ću se i počešati, a ako ne, izdržat ću ležati bez micanja. Čekala sam da čujem sljedeći vlak, najprije slab signal, zatim prodoran zvuk metala koji tare drugi metal. Ako se taj meni blizak zvuk nije čuo, nisam se micala, ni majicu nisam popravljala. Trudila sam se izdržati, iako sam morala stiskati zube jer su stabljike bile oštre poput iglica. Ležala sam još možda pet minuta, raširenih ruku, skrivenih među stabljikama i dlanova okrenutih prema nebu. Osjećala sam kako mi po dlanu šeće mrav. Naposljetku sam se promeškoljila, mrav je sišao s moje ruke i ja sam se na tren izgubila u vremenu i prostoru. Učinilo mi se da ležim na dnu broda. Brod se ljuljao i uspavljivao me. San u snu. Kroz poluotvorene vjeđe vidjela sam samo modro nebo, čisto i blistavo, rubove brodice i jedno veslo, ležalo je iznad mene, preko rubova. Kad bude vrijeme za ustajanje, objema rukama uhvatit ću se za veslo i dignuti se, palo mi je na pamet. Kada će biti vrijeme da ustanem? Kako ću to prepoznati?

Zatim mi je sjena vrtne kućice koja je polako puzala prekrila oči i ja sam pomislila da iznad mene netko stoji. Načas sam bila dezorijentirana, ali osjećala sam se sigurno. Malo sam okrenula glavu, zatreptala očima i pogledala uvis. Ondje nije bio čovjek, nego drvo jabuke, a malo dalje vrtna kućica. Jabuka se njihala i taj se pokret baš uklopio u moj san. Izgledala je razgranata i gusta jer je svaki list bio udvojen vlastitom treptavom sjenom koja se stvorila u mom oku. Zrele jabuke visjele su na granama poput sićušnih ukrasa, neupotrebljive, nije im pripalo bolje mjesto na kugli zemaljskoj. No, bilo je dovoljno zažmiriti, jagodicama prstiju protrljati oči i jabuci se smjesta vratila njezina stvarna plodnost. Jabuke su me podsjetile na to da toga dana jedva da sam nešto pojela. Naslonila sam se na lakte i još jedanput načas sklopila oči. Bila bih izdržala tako i sljedećih pola sata, s grančicom zabodenom u lopaticu. Možda i dva sata, kada bih doista htjela, da sam tada imala razloga, primjerice, da se netko sa mnom okladio. Na primjer u kiflicu ili topli kakao. Radi toga bila bih tada napravila sve. Bilo mi je dvanaest godina.

Sjela sam, vrtjela glavom gore i dolje, desno i lijevo, kako bih opustila ukočen vrat. Zatim sam ispružila ruku prema natrag i u travi napipala krug utabane zemlje. Izgledao je kao mjesto s kojega je netko nakon mnogo godina uspio odgurati bačvu, prazno mjesto bez vode i raslinja.

Sjećam se svakoga svog pokreta, i toga kako sam nekoliko puta dlanom prešla preko zemlje. Sve što je virilo utisnula sam i poravnala prstima. I toga kako sam se zatim izvalila i dugo promatrala to prazno mjesto, kao da sam se htjela osloboditi sumnje, je li ono uistinu tamo ili sam ga samo sanjala ležeći u travi. Tȁ mogla sam sanjati barku i taj maleni grob. Jer, i takve se stvari događaju. Čovjek leži, razmišlja, pa zaspi, spava sat, dva. Dva sata života propadnu u neki bezdan iz kojega ih više nitko nikada neće izvući da se prožive u punoj svijesti, bolje, drugačije. U snu nastanu kombinacije stvari koje naizgled međusobno nisu povezane i čovjek zatim o njima razmišlja i traži poveznice. Lucia, moja mama Lucia, koja mi je odmalena govorila, ne zovi me mama, osjećam se kao stara krava, s tim bi često tonula u san. Sklopljenih očiju, s dvije crne vlažne crtice. Katkad bez ikakva treptaja, katkad su se očne jabučice valjale slijeva nadesno poput kazaljke metronoma. Prstima je trljala naslon, sklupčana, nogu svijenih ispod tijela. Tako bi izranjala s kauča, kao iz mulja, kao sjena moje prave, žive i vitalne mame. Zatim se naglo probudila, stresla, popravila je kosu i tvrdila da se dogodilo nešto što se uopće nije dogodilo dok je časak, minutu-dvije, sjedila na kauču i razmišljala. Netko joj je odnio papuče, izlio vodu iz kuhala, uključio televizor i podesio sat na mobitelu. Nakon takva sna bivala je umorna. Kako možeš biti umorna kad si spavala dva sata, govorila bih joj. A ona bi tvrdila da ne, ona nije spavala, samo se odmarala i pregledavala teletekst. Odgovarala je sporo i teško dišući ili je samo šaptala i sklapala oči da joj vjerujem. I da joj, prije nego zbrišem van, ulijem novu vodu u kuhalo i skuham jaku tursku kavu.

* * *

Mrtvo je mače od crva štitilo nekoliko šaka zemlje iskopanih dječjom plastičnom lopaticom. A mene od kompulzivne potrebe da ga gledam i da zabadam štap u njegova ranjena prsa. Ležalo je ondje još toplo, zgnječeno u brazdama od automobilskih guma ispred ulaznih vrata susjedova vrta. Težina susjedova motora prepolovila ga je na dva jednaka komada kao dva sićušna kulena stegnuta konopcem. Imalo je prašnjavo krzno i jedna mu je noga bila neprirodno izvrnuta. Da nije bilo očne jabučice, zalutale sjajne loptice istisnute iz očnice, taj bi mačić izgledao kao i inače, kao da se izležava na prilaznoj cesti, lijen i samodopadan, gluh na moju nametljivu pažnju. Crna pantera, Tracyjev tigar.

Nisam se dugo dvoumila, jer znala sam da tu crnu mrlju nitko drugi neće ukloniti. I isto sam tako slutila da sama ne bih odoljela porivu da uzmem kakav štapić, nož ili vrtne škare i malo po njemu čeprkam. S istinskim zanimanjem za ono što je ispod krzna, kakvo je na opip, kako miriše. Je li poput mesa u školskoj kantini ili kao posječeni prst. Svjesna toga da radim nešto što zbilja nije pristojno, ne ovako vani, bez bijele kute, sterilnih instrumenata i nade u oživljavanje.

Kada mi je bilo sedam godina, pokopala sam s prijateljima vrapca. Našli smo ga ispod balkona u kvartu, ružičasti smotuljak s nekoliko mokrih perca i velikim plavim vjeđama. Teško je povjerovati da će takav stvor jednoga dana letjeti i da ćemo s užitkom promatrati kako zoblje mrvice ispred supermarketa. Izabrali smo mu lijepo, tiho mjesto, iskopali tri prsta duboku rupu i uz pomoć dviju olovki i kamena izradili minijaturni nadgrobni spomenik, kamen i križ, onako kako se radi kada umre čovjek. Priredili smo mu i pravi pokop, obukli se u tamne trenerke, donijeli cvijeće i tanke rođendanske svjećice veličinom primjerene malenom grobu. S knedlom u grlu, mucajući pri svakoj riječi, odverglali smo Anđele čuvaru mili. Oni koji nisu znali molitvu, ponavljali su zadnje slogove. Baš svatko od nas osjetio je slabi lahor smrti, samo na tren, kad se o njega očešala svijest o njezinoj nepovratnosti. Više od toga tada nismo bili u stanju shvatiti. I strah, paralizirajući užas od umiranja i beživotnosti. Bilo nam je jasno da smo i mi još mladunčad, slaba i ranjiva, i tako sićušna da u bilo kojem trenutku možemo pasti preko ograde i završiti polomljenih nogu na betonu ispred zgrade. Trajalo je kratko. Razmišljanje o smrti i pticama. Sljedeći tjedan našli smo neku novu razonodu, a vrapca zaboravili.

Bila sam sama kada sam, četiri ili pet godina kasnije, stajala iznad mrtvoga mačka ispred ulaza u svoj vrt. Bez prijatelja u kojima bi se zrcalila moja vlastita nesigurnost, bez vjere u anđele čuvare, bez iskrene tuge za mačićem koji nikad nije dopustio da ga dragaju. Bojeći se vlastite znatiželje.

Mačića sam izbliza temeljito pregledala i nakon kratkoga dvoumljenja dodirnula ga prstom. Topao i mekan, podsjećao je na otkrivenu perinu. Bio je tek malo ružniji od bilo kojega drugoga usnulog mačka. Nisam ga žalila, nisam osjećala ništa posebno. Nije mi bio prijatelj, bio je samo konzument, čim bih izvadila bilo kakvu hranu, pojavio se i nikada nije zahvalio. Trudila sam se ispustiti koju suzu, ali nije išlo. Trudila sam se ne gledati ga, no ni to nije išlo.

Vratila sam se zato u vrt, iza vrata vrtne kućice našla metlu i počela mesti sobu kako bih mislila na nešto drugo, a ne na mačka. Hrpicu smeća na starim novinama čak sam iznijela pred vrtna vrata i nisam mogla ne baciti pogled na crnu točku na cesti. Zatim sam istresla deke i jastuke i kad mi se učinilo da me netko iza živice doziva, bacila sam jastuke u travu i istrčala pred vrata, gdje nije bilo nikoga, samo ona crna točka, crna rupa što je uvlačila znatiželjne djevojčice. Uzela sam dakle lopatu i iz trećega ili četvrtog pokušaja uspjela ga sastrugati s tla. Neko sam vrijeme, držeći tešku lopatu, hodala ispred vrtnih vrata i razmišljala da ga bacim u susjedni vrt preko ograde, ali naposljetku sam odlučila da ću se od njega oprostiti dostojanstveno.

Pokop vrapca bio je ritualan, tajan, tih i jeziv, bio je potvrda prijateljstva, naš zajednički strah. Nije bila riječ o vrapcu već o nama, o djeci iz kvarta koja su se osjećala odraslo i važno, jer su imala zajedničku tajnu. Jer ta je tajna imala veze sa smrću. Svatko od nas učinio je nešto za vrapca, bez riječi i bez prepirki, nastavljajući posao prethodnika. Bez negodovanja i grubih riječi, uvjereni u to da je zadatak koji nam je povjerilo sâmo nebo, doista važan.

Zakopati mačića bio je posao kao svaki drugi, prljav i težak, s alatom prevelikim i preteškim za moje tanke ruke. Dok sam obišla vrtnu kućicu, jabuke i zapuštene gredice, izgubila sam toliko snage i opreza da sam nehotice maleno tijelo ispustila s lopate na tlo i ugledala i njegovu drugu, manje lijepu stranu. Nisam se mogla odlučiti gdje da ga zakopam. Pa sam iz hrpe šljunka što se naslanjala na jedan zid kućice uzela lijepi bijeli kamen, još ga čuvam u niši poviše kreveta, leži pokraj bijele mačje lubanje, dva gotovo identična predmeta, čvrsto sam stala i bacila kamen iza sebe. Na mjestu gdje je kamen pao, izdubila sam rupu. Za taj sam posao uzela lopaticu kakvom se djeca igraju u pješčaniku. Zatim sam mačića ponovno položila na veliku lopatu i pažljivo ga metnula u rupu, kao kad se stavlja tijesto u kalup za pečenje. Lopatu sam pažljivo pobrisala travom i vratila je u šupu. Rupu sam zatrpala i poravnala, na nju vratila busen trave koji sam s toga mjesta prije iskopala. Malo sam ga utabala da ne strši, ali je svejedno izgledalo smiješno. Na kraju sam uništenu biljku opet izvadila i bacila je preko ograde susjedu u vrt, računajući na prirodnu ekspanzivnost korova. Nakon nekoliko tjedana, možda i prije, trava će zasigurno prekriti to upadljivo ćelavo mjesto, a grobu neće biti ni traga.

Mačića nikada nitko nije tražio, ni onaj koji ga je, usnuloga, pregazio motorom, ni susjedi koji su u vrtove iznad grada tada dolazili rijetko, samo kad je nešto dozrelo. Ni meni nije nedostajao, ne baš ovaj mačić, jer ih je u okolici lutalo više, a kada bi jedan i nestao, za dan-dva pojavio bi se novi. Znala sam da će prije ili kasnije došetati neki od njih i da će se umiljavati, presti i motati se pod nogama. Bit će dovoljno da pred vratima vrtne kućice ostavim neopranu čašicu od jogurta, kost ili malo peciva. Mačići su poput vinskih mušica koje se rađaju s prvom kapi vina na dnu čaše. Grebuckat će po vratima i mjaukati, i kad dobiju nešto za jelo, zbrisat će. Pronaći će otvor u ogradi ili će se provući ispod vrtnih vrata ili će odmarširati spokojno i ozbiljno s repom podignutim uvis da pokažu prijezir prema još jednom djetetu koje se smilovalo i podijelilo svoju užinu. Još jedno dijete, odveć kukavičko i presporo da stigne od mačića zauzvrat uzeti malo nježnosti.

Pri odlasku sam uvijek pažljivo zaključavala lokot na vratima kućice i vrtnim vratima. Zahladilo je naglo, čim je sunce zašlo iza oblaka koji se protezao u daljinu. Obukla sam majicu s kapuljačom, iz džepova istresla mrvice i krenula nizbrdo udubljenjima od automobilskih guma. Kada je padala kiša, te su brazde postajale još dublje, voda je s njih isprala kamenčiće i pijesak. Zastala sam na mjestu gdje je mačića pregazio motor. Podsvjesno sam tenisicom utisnula u tlo nekoliko slijepljenih crnih dlaka i pritom niz brazdu pokrenula minijaturnu pješčanu lavinu. Nisam osjećala ni zazor ni tugu. Obuzimali su me dosada i glad.

Hodala sam neravnom cestom. Mačak je bio smetnja u glavi. Razmišljala sam što sam radila zadnja tri sata: brzi trk od željezničke stanice između garaža do prvih vrtova, tek tako, bez posebnoga razloga, iz puke dosade. Penjanje uzbrdo, trčećim korakom uz nekoliko zaustavljanja zbog zrelih kupina – uz riječi nastavnice negdje u pozadini glave: nikada nemojte jesti kupine iz vinograda jer su prskane! Crna točkica, vidljiva izdaleka, ali još neidentificirana, veća točka, mačak. Vonj spaljenoga benzina, iznenađujuće živa reakcija maloga mrtvog tijela na pritisak moja dva prsta, teška lopata, oguljeni zglobovi prstiju, napola san, napola java, glava koja leži u travi, mrav na dlanu, san u brodu što se ljulja, kratka jaka vrtoglavica, nepodatni lokot s resom, s kojim sam svaki put morala voditi bitku da škljocne kako treba, hladnoća i osušene mrvice u džepu. U daljini obavijest o odlasku vlaka sa željezničke stanice koju neizvježbano uho neće ni registrirati.

Ubrzala sam korak i na mjestu gdje se trava susreće s asfaltom, počela sam trčati i trčala sam sve dok mi ispred stanice nije nešto krcnulo u koljenu pa su mi noge klecnule. Malo mi je brujalo u ušima, nožni su mi mišići drhtali i činilo mi se da mi koljeno natiče poput mjehura. Bila je to samo utvara, s koljenom je bilo sve u redu, malo je drhtalo. Snažna potreba za razgovorom i neposrednom blizinom živoga i velikog bića u brzini trčanja, u predvečernjoj kolovoškoj hladnoći pojavila se poput magle. Na trenutak sam sjela na klupu ispred željezničke stanice. Morala sam se ispuhati. Zrak je bio težak, osjećao se dim cigareta i svježa mokraća koja je curila niz zid kioska. U okolici stanice uvijek se osjećaju mokraća i cigarete.

Lucia je bila kod kuće, u kuhinji je gorjelo svjetlo, vidjela sam to iz daljine. Laknulo mi je i s veseljem sam ponovno potrčala i, zadnjih stotinu metara, već u potpunom mraku, prešla u velikim skokovima – tri konjska, krvava cjepanica ustajeeee, igrali smo se katkad u dvorištu. Krvava cjepanica*.

Stubište je bilo mračno, tek je niz tipkala zvona i pločica s imenima na vratima svijetlio i skraćivao put kući. Vrata nisu bila dokraja zatvorena jer se opet nekomu, tko je izišao popušiti cigaretu, nije dalo izvući ključ. Da se vrata ne zalupe, trebalo ih je vrlo oprezno zatvarati, pridržati nogom dok jezičak brave ne dotakne štok, ili je trebalo umetnuti presavijen reklamni letak među šarke. I moja Lucia, kad bi nekoga čekala, ostavljala je ulazna vrata pritvorena. Uvijek bi se, kada bi tako polako zatvarala, nekako čudno grbila, glavu uvlačila među ramena poput purice, kosa joj je padala u čelo. Tada je bila plavuša, kosa joj je sezala ispod lopatica. Na licu joj je bio izraz krivnje, kao u ljubavnice iz susjednoga ulaza. Nije bila ljubavnica nikoga iz susjedstva, samo joj se nije dalo ustati iz kreveta. Nije joj se dalo prošetati i spustiti se s trećega kata, bila je čak lijena nekoliko puta dnevno otvarati vrata stana pa je iste pokrete izvodila i u našem hodniku. Grbila se u kućnom ogrtaču, nosila je debele papuče. Kroz puštenu kosu vidjelo joj se samo jedno oprezno oko, oprezno na neprijateljskom teritoriju zajedničkoga hodnika, u kojem vrebaju susjedi. Ostavljala je odškrinuta vrata, iznutra bi ih pritvorila mojom tenisicom da se u propuhu ne rastvore, a njezini bi frendovi zatim ulazili unutra bez kucanja, kad god su htjeli. Često se ne bi ni izuli te su se kod nas ponašali kao u javnoj čekaonici koju pred jutro netko pomete i istrese opuške iz pepeljara. U čekaonici se ne zaključavaju vrata, ne izuvaju se cipele, pljuje se na pod, a žvake se lijepe na naslone stolica. Ulazi se nesigurno, s očekivanjem, a odlazi užurbano, bez pozdrava.

Ja sam se uvijek morala izuvati, i kad sam išla samo na drugi kraj hodnika uzeti kaput, inače bih dobila po glavi. Svi su ostali bili iznimka. Lucia im nikad nije prigovorila zbog blatnjavih cipela, samo je posramljeno zurila u njih. Sramila se što nije bila u stanju napraviti reda u vlastitom stanu te uvesti pravila, no to je bilo uglavnom sve. Bila je slabašna i labilna i nije se mogla izboriti čak ni za to da se gosti izuvaju. Samo je na mene digla ruku i povisila glas, jer ja sam bila njezina, dio nje. Bilo je to isto kao da je udarila samu sebe, kao da samu sebe prekorava, ili kao da u kadi samoj sebi pušta hladnu vodu po leđima. Nije bila riječ o čeličenju, nego o kazni, pouci.

Baka Irena bila je još jedna osoba koje se Lucia bojala. Čak i onda kada je Irena gotovo nepokretna ležala u krevetu i trebalo joj je mijenjati pelene i miksati hranu. Puštala je da njome upravlja i da joj drži lekcije, iako je znala da nije u pravu i da traži besmislice. Baš sve joj je ispunila, samo radi mira, samo da ne dođe do sukoba. Mrzila sam njezinu pasivnost, za koju bi netko tko nije poznavao prilike u našoj obitelji mogao pomisliti da je ljubav, pomoć staroj bolesnoj majci. Skrb koja bi trebala biti normalna, ali nije bila, jer je priroda odnosa između Lucije i Irene bila čisto poslovna. Lucijin odnos prema nama objema bio je trgovački, ne obiteljski. Nikakve duboke naklonosti, suzvučja ni razumijevanja tu nije bilo. Ni naznake intimnosti, bliskosti.

Znala je prema meni biti draga, kada sam se ponašala u skladu s njezinim zamislima i nisam stvarala probleme. Ako ne budeš dobra, nemoj reći da si moja, često bi mi govorila. Radi što hoćeš. Radi što hoćeš, Jarka! Ali sa svojim problemima mi ne dolazi, jasno?...

Irena je bila istoga soja. Jednom je rekla Luciji: Ti ćeš mi mijenjati plahte, a ja ću ti dopustiti da živiš u mom stanu. Inače bi ga još morala čekati. Ne pokušavaj me zaribati, još sam pri svijesti. Iako bi ti više voljela, obje biste više voljele, da odmah crknem...

Obitelj koja je funkcionirala na temelju trgovačke razmjene. Ništa dobra iz tih poslova nikada nije proizišlo.

Svaki sam Lucijin pogled odradila. Rintala sam, mučila se samo da Lucia nema izgovor da me odbije, ništa drugo gotovo cijelo djetinjstvo nisam radila, samo se trudila da sve štima prema Lucijinim zamislima, čitala sam joj želje s usana kako bih ih mogla ispuniti prije nego što ih uopće izgovori. No, njezine su želje većinom bile toliko neobične da ih u svojoj dječjoj nezrelosti nisam mogla ni shvatiti ni ispuniti. Znala sam kupiti što je trebalo, oprati i staviti sušiti robu, odvući gajbu s praznim bocama u trgovinu. Osim toga, znala sam donositi iz škole odlične ocjene i na zahtjev ostati u svojoj sobi dva dana i piškiti u lonac.

Druga su djeca u međuvremenu igrala svoje igre, kao da imaju metlu, kao da imaju lonac, kao da imaju sapun, kao da imaju novac. Mi smo, eto, preskočili to razdoblje.

Lucijini bi frendovi zvonili pa zvonili i pritiskali redom sva tipkala ako su vrata bila zatvorena. Kada bi im netko od susjeda psujući otvorio pa bi uspjeli doći do vrata stana, počeli su nestrpljivo lupati, kao da Lucia nije imala drugoga posla nego čekati za vratima s rukom na kvaki. Koristili su se našom kupaonicom, ručnikom, i onim mojim, malenima, što su visjeli nisko iznad poda na posebnoj malenoj vješalici, na podignutom repiću plastičnoga psića, mojim ručnicima. Ulazili su mi u sobu, valjali se po mom krevetu, pijani i bespomoćni, a ja često nisam imala gdje spavati. U sobi je iza njih ostao samo zadah, blatnjava plahta, koji upaljač ili sitniš što bi im ispao iz džepova.

Lucijin omiljeni gospodin, neki inženjer koji joj je pronalazio posliće, lijegao bi u moj krevet i kada sam ja spavala u njemu. Dolazio bi noću ili pred jutro, kada je mislio da spavam, uvijek kada je kod nas bio neki tulum i mnogo ljudi i lako je bilo izgubiti se iz Lucijina dogleda. Polako bi zatvorio vrata za sobom, izuo se, cipele šutnuo pod krevet, skinuo majicu i hlače, jednom mi je rukom prekrio usta, a drugu mi stavio među bedra. Disao je glasno i brzo kao progonjeni pas, njegov dah su bile cigarete i mokra krpa zaboravljena u kutu. Ja bih samo jače stisnula vjeđe i otvorila usta da mi duša može pobjeći. Zamišljala sam da sam pod vodom i plivam. Plivam i sve što osjećam, dodiri, sline, dah, sve uzrokuje voda, vodene biljke i životinje. Nisam ni pisnula, nisam se pomaknula, nikada nisam učinila ništa, samo sam tiho i predano napustila svoje tijelo. Kada je završio i zatvorio za sobom vrata, vratila sam se natrag, presvukla se i promijenila posteljinu te nastavila spavati.

Do jutra sam ga toliko izmjestila iz glave da sam s njim i s Lucijom mogla sjediti u kuhinji za stolom i uobičajeno doručkovati. Kada bih ga srela u kvartu, pravila sam se kao da ničega nije bilo, da ga se ne sjećam, ne poznajem ga. Često i nisam ništa konkretno zapamtila, ništa jezivo ili bolno, što ne bi bilo moguće preskočiti, samo neki neodređen osjećaj prljavštine i srama. Kao kada mi je jedna gospođa u autobusu rekla da smrdim i da to ne priliči takvoj djevojčici. Da se trebam bolje oprati. Takvoj djevojčici ne priliči ni veliki znojan muškarac.

Luciji su radili još i gore stvari, čulo se po cijeloj zgradi, susjedi bi zvali policiju jer sami nisu imali hrabrosti ući unutra kroz odškrinuta vrata. Nisam joj smjela otežavati i dolaziti joj s time da u mom krevetu leži neki čovjek koji mi se ne sviđa, dok nju netko obrađuje u susjednoj sobi. Ne bi me slušala, ne bi vjerovala da ja, tako malena, imam neki problem. Tvoji problemi, Jarka, nisu problemi. To su samo tričarije, rekla bi. Bezvezne tričarije.

Njene frendove činila je cijela četa dečki iz popravnoga doma. Grubi izrazi, ožiljci na podlakticama i nježne duše koje su mogle pustiti suzu zbog tanjura knedli od šljiva jer su najljepše uspomene iz djetinjstva povezivali upravo s knedlama od šljiva. Časak kasnije prazan bi tanjur bacili u zid ili su demonstrativno rezali žile. A Lucia je poput spužve upijala i upijala, kako bi od njih naučila sve same potrebne stvari. Od svakoga je pobrala ponešto – malo je slušala džez, a onda filmsku glazbu. Jednom je palila mirisne svijeće, drugi put premještala namještaj prema pravilima feng shuija. Zatim je počela pušiti u kuhinji i zahodu, opuške bacala u zahodsku školjku da bi potom još dva dana ondje plutali, prljave bi cipele stavljala u košaru među rublje, prljavu posteljinu u ormar. Naučila je zacementirati žestice vinom i kojekako miješati tekućine i lijekove, naučila je u slučaju potrebe gurnuti prst u grlo, piškiti u lonac, izležavati se na kauču s nogama ispruženima preko naslona. Satima ležati u polusnu, vjeđa poluotvorenih poput ulaznih vrata, moglo se među njih ugurati šibicu. Prostor između sna i jave. Tijelo spremno stresti se i polako se razgibati ako na kraju truda čeka nagrada. Toplo i meko, iako se Lucia često žalila da se osjeća kruto i hladno kao da je mrtva, da su joj ruke, noge i trup neprestano hladni te da se ne može nikako ugrijati.

Katkad bih i ja legla k njoj, ali to mi nije bilo baš zabavno, jer sam osjećala da je Lucia ionako posve odsutna, i da će na djetinjasto štipanje i škakljanje, pitanja i draganje reagirati tek mrzovoljnim otpuhivanjem. Ležala je poput krpe, znojna, vlažna, katkada prljava, jer bilo je dana kada je bila toliko umorna da nije imala snage doći do kupaonice i oprati se. Osjetila su joj bila umrtvljena toliko da nije osjećala vlastiti vonj, znoj i ostatke hrane pod noktima. Bojala sam se da ima neku bolest, nešto ozbiljno narušeno, što se izvana ne vidi – nije bilo krvi, prišteva ni hematoma. Nešto što je razgrađuje iznutra i što je uzrokom njezina neprekidnoga tajanstvenog umora. Zamišljala sam nekoga crva ili trakavicu koja putuje njezinim žilama u srce i ondje se gnijezdi te joj isisava snagu i emocije. Trakavica je otporna na lijekove i alkohol, kroz kožu i mišiće k njoj ne mogu doprijeti nikakve molbe ni plač drugih ljudi. Kada se sigurno ugnijezdi u srčanoj klijetki, počinje rasti poput stabla. Gore, u glavi i mozgu, izdanci se granaju kao grane krošnje, a niže, u rukama i nogama, kao korijenski sistem. Tako postupno ispuni cijeloga čovjeka. Sve to traje mjesecima i tijelo je na prvi pogled netaknuto. Prisutnost trakavice ogleda se samo u očima.

Trakavicu sam zamišljala zato što nisam vidjela nijedan drugi razlog zbog kojega bi Lucia mogla biti stalno umorna i nesposobna za obavljanje jednostavnih radnji poput održavanja osobne higijene. Tada je ipak bila vrlo mlada, mlađa od mama svih mojih prijatelja. Kada je prvi i posljednji put otišla na moj roditeljski sastanak, učiteljica joj nije htjela dati nikakve informacije, jer nije vjerovala da mi je to mama. Ni ja je nisam zvala mamom, a to je učiteljicu zbunjivalo, nešto slično nije nikada doživjela. Zato se mama više nije pojavljivala u školi, informirala se telefonom. Bile su joj dvadeset dvije ili dvadeset tri godine, a ja sam bila prvašić. Radila je neredovito i imala je gomilu prijatelja koji su joj pomagali. Kada joj je išlo dobro, izgledala je kao da mi je sestra. Veoma joj je bilo stalo do mladolikoga izgleda. Nije željela da ju se povezuje ni s čim što bi se odnosilo na majčinstvo i roditeljstvo jer je bila uvjerena da kao samohrana majka nije privlačna muškarcima. Govorila je da ju je porod uništio, da je to nešto najgore što žena može doživjeti. Ubrzava starenje tijela, promijeni dušu, ženu pretvori u kravu muzaru. Nepovratno joj pokvari život.

Luciji je bilo šesnaest godina kad sam se rodila. Sasvim je razumljivo da su njezini osjećaji bili jako udaljeni od osjećaja zadovoljstva, sreće i ispunjenja. Postati majka u toj dobi za nju je moglo značiti samo jedno – ostarjeti, zacementirati se u stanu, biti usidjelica, udebljati se, prestati voditi brigu o sebi, izgubiti prijatelje, izgubiti ljubavnike, izgubiti volju za životom, slobodno vrijeme, san, slobodu. Zato se branila svim snagama. Kada je nekamo išla, oblačila se poput mojih školskih prijateljica, kratke suknjice, ružičaste i ljubičaste, majice od lateksa s porukama. Katkada bi odjenula uske traperice i velike muške tenisice, na glavu je navukla kapuljaču hudice ili šiltericu. Na rukama su joj zveckale narukvice, jeftini, otrcani koluti što su joj padali sa zapešća. Hodala je s prstima u grču, razvukla bi ih poput grablji za lišće, samo da kolute zadrži na tanašnom zapešću. Mogle smo međusobno posuđivati krpice, nositi iste cipele, zajedno kupovati – da su nam ukusi bili isti i da je Lucia samo htjela.

Ne zovi me mama, ponavljala je stalno, zbog toga se osjećam poput stare krave. Zovi me Lucia. A meni to ime nikako nije prelazilo preko usta. Uvijek je zastalo negdje u grlu, bez snage da se progura i da zvuči iskreno i prirodno. No, i to sam naučila.

Pa ti jesi moja mama, mislila sam. Ili ne? Mama je uvijek sigurna, zar ne? Ne moraju svi znati. Stidiš se za mene? Prestani s glupostima! Umorna sam.

Umorna sam. Točka iza svakoga razgovora.

Umor i malaksali usporeni pokreti nisu joj međutim pristajali. Jer, bila je tako mlada. Sjećam se kakva je bila netom nakon što je umrla Irena i više se nismo morale mučiti u podstanarstvu niti podnositi Irenine ispade. Bilo mi je deset godina, znala sam se sasvim pristojno pobrinuti za sebe, mnogo vremena provodila sam na izvanškolskim aktivnostima i u produženom boravku. Lucia je imala relativno stabilan posao, što je značilo da je već oko tri mjeseca radila na istom mjestu i imala je i neku relativno stabilnu vezu, što je značilo da je dotični muškarac bio voljan popraviti pokvareni vodokotlić i da je na umivaoniku ležala njegova četkica za zube. Iz toga razdoblja Lucia mi je u sjećanju zaluđena, vesela, kako trčkara po stanu kao na opruzi, sjećam se da je čak kuhala, pospremala i išla u kupnju te radila sve uobičajene stvari koje mame rade kod kuće. I samo kad je bila doista nervozna – posvađala se s dečkom, ili je kasnila plaća – stajala bi kraj prozora, lupkala nogom i dugačkim noktom palca u još duži srednji prst u ritmu nekoga hita. Naslijedile smo stan, Irena je bila mrtva, a to je za nas bilo poput čuda.

Irena je u stanu u redovitim intervalima obavljala temeljito čišćenje.

Prvi je put pošteno čistila kada je njezin suprug, izvjesni gospodin Miletič, 1968. godine emigrirao u Austriju. To je sve jako iznenadilo, jer je gospodin Miletič cijeli život bio tiha voda, miran, pouzdan i nekonfliktan radnik. Jednoga je dana otišao u Devín očistiti korov na bratovu grobu i više se nije vratio. Dvije ili tri godine kasnije stigla je razglednica i zatim više ništa, propao je u zemlju. U Bratislavi je ostavio suprugu i dvogodišnje dijete. Kada bi, s hinjenim samoprijegorom, Irena pričala o njemu, uvijek bi spomenula da je izvjesni gospodin Miletič, servilan i neodlučan slabić kojemu su ruke do lakata uvijek bile zaprljane zemljom. Njegov odlazak na devínsko groblje morao ju je dobrano zateći. Ja ga nisam poznavala, nisam o njemu znala ništa više od toga da je hodao pogrbljen, imao prelijep vrt u kojem je provodio sve svoje slobodno vrijeme. Ondje, ili na groblju u Devínu.

Irena je bila ravnateljica dječjega vrtića i kada je na pragu svojih četrdesetih, šezdeset šeste godine, zatrudnjela, bilo je to kao da je s neba pao meteor i poravnao zemlju. Nitko iz njezina okruženja nije znao kako reagirati na tu činjenicu. Treba li iz neočekivane situacije napraviti senzaciju i izvući neku korist ili se treba praviti da se ništa nije dogodilo i stavljati joj na rane obloge od meda. Irena je brzo morala svijetu predstaviti oca djeteta, udati se i spojiti život bivše stare cure koja je svoju pamet i tijelo prinijela kao žrtvu odgajanju socijalističke omladine sa životom odgovorne majke i supruge. Dijete je nakon babinja smješteno u krevetić u dječjim jaslicama koje su se nalazile ispod ureda ravnateljice i točno svaka tri sata dobivalo je bočicu adaptiranoga mlijeka i na guzu antiseptički prašak. Irena se – kako je priličilo u tim vremenima – primjerno posvećivala i karijeri i obitelji, sve dok izvjesni gospodin Miletič nije odlučio iščupati korov na bratovu grobu. Drugaricu ravnateljicu jednoga su dana premjestili u kantinu, u suteren betonske zgrade jer supruga emigranta nije mogla odgajati djecu u prave komuniste.

Stan je očistila u roku od tri dana nakon ponižavajućega pada u suteren. Iza djeda nije ostala ni zaboravljena šibica između madracâ. Degradirali su je na razinu izvjesnoga Miletiča, koji je sve do svoga bijega bio radnik na održavanju u Dimitrovki**, provjeravali je kao sumnjivu osobu. Naglo je ostarjela i zlo koje je u njoj prebivalo i koje je radi dobroga radnog mjesta u vrtiću prikrivala blagonaklonim smiješkom, odjednom je izbilo na vidjelo. Zatvorila se u stan. Počistila je svoj betonski bunker i svakodnevni režim dovela do savršenstva. Više nije bilo nikakvoga radnika na održavanju da joj ga narušava. Žlice i vilice aranžirane na ubrusima kao na maturalnoj večeri, nikad korišteni dekorativni ručnici, estetski poslagani po bojama. Sve strogo u jednom tonu.

U Neudorfu, deset kilometara iza austrijske granice, velika je cvjećarna koja se zove Miletich. Mislim da bih tamo jednom mogla ići. Vidjeti cvijeće, sadnice, gomolje.

Petnaest godina kasnije pospremala je ponovno, i ponovno jednako temeljito. Pospremala je iza Lucije i mene. Lucia je kao babinjača navršila sedamnaest godina. Ja sam se nakon šest tjedana vratila na posao pa ne vidim zašto i ti ne bi mogla raditi, odlučila je Irena. Nađi si što prije smještaj, a dok nešto ne nađeš, možete ti i mala ostati u kuhinji. Tri mjeseca, ni dana više. Uništile ste mi život, ne želim vas ovdje više gledati. Uzmi iz svoje sobe što ti treba, za ostalo ću se pobrinuti. Sobu ću zaključati tako da znaš da ondje više nemaš što tražiti.

Zatim je Irena bez milosti bacila Lucijine plišance, kocke, slikovnice, sve njezine dječje stvari, sve što Lucia nije spakirala i sakrila. A ona nije uzela gotovo ništa, jer Irenine riječi nije shvatila ozbiljno. Lucia je odjednom ostala stajati na nekom krhkom mostu koji je razdvajao – i spajao – djetinjstvo i odraslost. Izgubila je sve materijalne stvari koje su dokazivale da je bila dijete, da je išla u školu, imala svoje igračke, no još nije stigla vlastitim naporima nabaviti predmete koji bi je činili odraslom. Ostala je negdje na pola puta. Još se nije pomirila s činjenicom da je majka, no nije više bila ni dijete. Nije postojalo mjesto na kojemu bi bila dobrodošla, nije bilo temelja na kojima bi mogla stajati bez ljuljanja. Nije postojalo baš ništa što bi je vezalo za doba nevinosti. Ništa što bi je sigurno odvelo u budućnost. Ništa – ništa.

Za Božić 1989. godine Irena je skupila u jednu veliku kutiju legitimacije, markice, značke, zastavice, zapisnike s kongresa, uspomene sa sindikalnih odmora, dakle sve što je dokazivalo da je bila aktivna komunistica. Zatim je kršćanski proslavila Božić sa svime što uz to ide, kao da je to iza spuštenih roleta oduvijek i radila. Kada je osjetila opasnost, ponašala se poput puža hermafrodita, preobrazila se i puzala neumorno dalje, kroz blato.

Ireni smo se vratili kada je imala oko šezdeset pet godina i slomljen kuk. Vjerojatno joj se to tada činilo najisplativijim i najlogičnijim rješenjem, jer tko bi se drugi trebao brinuti za nju i vratiti joj sve što je prije mnogo godina dala. Tko drugi nego vlastita kći i unuka koja je već bila sposobna odnijeti težak teret i izbrojiti vraćeni novac u trgovini. Lucia je prihvatila jer joj je devet godina podstanarstva bilo već sasvim dosta. Spustila je pogled, raspakirala kofere i tako priznala svoj poraz.