Lu Nei

Az én Babilonom

Fordította Zombory Klára

Lu Nei

Az én Babilonom

Geopen Könyvkiadó

2024

A fordítás alapjául szolgáló mű:

路内《少年巴比伦》，人民文学出版社，2019

Lu Nei Shaonian Babilun, Renmin Wenxue Chubanshe (People’s Literature Publishing House), 2019

Copyright © Lu Nei, 2008

Hungarian translation © Lu Nei, 2024

Hungarian edition © Geopen, 2024

This edition is published by support and arrangement with Shanghai Writers’ Association

and Shanghai Cultural Development Foundation.

All rights reserved.

Magyar fordítás © Zombory Klára, 2024

{{watermark}}

Úton a Zhongnan-hegyre

hasad a hajnal, oszlik a sötét,

a hegy madarait nem ismerve

csak ma éjszaka hajtotta álomra fejét.

Zhang Xiaoyin: Zhongnan-hegy

ELSŐ FEJEZET

A pesszimistáknak nincs hová menniük

Az út szélén ültünk Zhang Xiaoyinnel.

– Lu Xiaolu, meséld el nekem valamelyik régi történetedet! – kérlelt.

Harminchárom éves voltam abban az évben, és rég nem üldögéltem már útpadkán, vagy ahogy Sanghajban[1] mondják, az út „fogsorán”, de talán épp amiatt érzem még fiatalabbnak magam. Megkértem Zhang Xiaoyint, hogy hozzon nekem egy pohár tejesteát, hogy aztán belekezdjek végre a történetembe. Nagyon szeretem az utcán árult tejesteát, nem kevésbé Sanghaj előkelő negyedeit, mert nem csak az út „fogsora” tiszta, legalábbis viszonylag, de finom a tejestea. A városban, ahol felnőttem, az útpadkát állandóan elöntötte a csatornából felbugyogó szennyvíz, ráadásul tejesteát sem lehetett kapni az utcán, csak babízű szójatejet. Semmi említésre méltó nem volt azon a településen, hacsak az nem, hogy jó sokáig ott éltem.

Zhang Xiaoyin underground költő, internetes fórumokon osztja meg a verseit, amelyekre aztán kap egy rakás kommentet. Én is posztolgattam neki, hogy milyen tutin ír. Amikor megismerkedtünk, még nagyon szeretett gyalogolni, könnyedén lépkedett a Nyugati Zhongshan úton, míg én bukdácsolva botladoztam mögötte, mint valami nyomorék. Az összeköltözésünk után azonban egyik napról a másikra teljesen lelohadt a gyaloglás iránti szenvedélye, olyannyira, hogy néhány lépés után rendszerint leintett egy taxit, és bepattant a kocsiba.

Ilyenkor mindig az jutott az eszembe, hogy amikor annyi idős voltam, mint most ő, nagyon kevés taxi járt az utakon, pénz meg éppenséggel sosem volt túl sok a zsebemben, így a taxizás különleges luxusnak számított számomra. Ha egy lánnyal mászkáltam, próbáltam mindig kedvesen kivágni magam: „Inkább sétáljunk, és nézzük meg, milyen szépen süt a hold.” Így hát gyakran kilométereket is legyalogoltunk, bár a lányok már akkoriban is meglehetősen öntudatos teremtmények voltak, így megesett, hogy egyik-másik szó nélkül bevágta magát egy taxiba. Leggyakrabban azonban végig ott tolták a női vázas kerékpárjukat mellettem, majd a randi végeztével felpattantak a nyeregbe, és hazatekertek, nem várták el, hogy hazakísérjem őket.

A kilencvenes évek elején történt mindez, a húszas éveimben, amikor is egy Daicheng nevű helyen laktam, közel Sanghajhoz. Egy szempillantás alatt elillantak a kilencvenes évek, és az életem húszévesen olyan volt, mint valami vég nélküli bolyongás egy labirintusban. Mintha a valós és az általam megélt idő két egymástól független síkon létezett volna.

Mindig is vonzottak az olyan lányok, akik szeretnek gyalogolni. Rá is kérdeztem ott, a Nyugati Zhongshan úton: „Xiaoyin, akarsz velem járni?” Azonnal igent mondott. Csakhogy attól a pillanattól fogva nem volt hajlandó többé sétálni, helyette rákapott mindenféle járműre. Bár a gyaloglás iránti szenvedélye végképp kihunyt, de azért nem volt totál reménytelen a helyzet, mivel változatlanul rajongott a versírásért, nekem pedig ez a másik gyengém a lányoknál: a versek.

Természetesen nincs olyan ember, akitől el lehetne várni egyszerre, hogy verset is írjon és főzzön is, okos is legyen és szép is, s ráadásul még sétálni is szeressen. Nem kell túl magasra tenni azt a bizonyos lécet, főleg, mivel számomra tulajdonképpen egyetlen dolog fontos: jó legyen a természete. Más elvárásom alapjában véve nincs is egy lánnyal szemben. De ekkor már rám szólt Zhang Xiaoyin: „Ne a jó természetről papolj itt nekem, amúgy pedig igenis tényleg jó a természetem. A régi történeteidet akarom hallani!” Zhang Xiaoyin a 80-as éveket követő generációhoz tartozik, akik nagyon szeretik a furcsa történeteket.

Oké, ahogy neked az egyetemi évek, amelynek zömét könyvtárakban és internetkávézókban töltötted, a fiatalságod legédesebb és legdekadensebb időszaka a 21. század elejére esett, én viszont ezt az édes-dekadens időszakot a 90-es évek elején éltem meg. A gyümölcsillat és a rothadás szaga egyaránt örömteli, friss, eleven élmény.

Kezdhetném a történetemet úgy, mint Marguerite Duras A szeretőben: „Tizennyolc éves koromban is minden késő volt.”[2] Vagy Márquez Száz év magányának a stílusában: „Sok-sok évvel később Lu Xiaolu az útpadkán ülve felidézte azt a napot, amikor dolgozni kezdett a gyárban…”

Olyan hanghordozással szerettem volna mindezt előadni neki, mint ahogy egy rég nem látott szeretőhöz beszél az ember. És közben az is átfutott az agyamon, ha harmincéves koromban nem adom ki magamból ezeket a dolgokat, akkor mintha némán becsukódna előttem egy ajtó a sötétben, és az akkori élmények és érzések szép csendben elenyésznek.

Húszéves koromban az volt a célom, hogy egy gyár propagandaosztályán dolgozzak, mondtam Zhang Xiaoyinnek. Ő meg jót mulatott ezen: „A propagandaosztályon? Ahol mindennap csak faliújságokat fabrikálnak?”

Valójában faliújságot sem kellett naponta fabrikálni, és ezért meglehetősen lógósnak számított a munka a propagandaosztályon – az idő nagy részében lényegében semmit nem kellett csinálni. Ha viszont baleset történt, meghalt valaki, vagy levágta a gép egy figyelmetlen ember kezét, a propagandaosztály munkavédelmi faliújságot készített. Ha valakinek második gyereke született, vagy óvatlanul házasság előtt teherbe esett, akkor pedig születésszabályozási faliújságot gyártottak. És ezen kevéske feladat elvégzésére vagy egy tucatnyi irodista állt készenlétben.

Az ideális élet számomra akkoriban így festett: reggelenként készítek egy teát magamnak, azután készítek egy teát az osztályvezetőnek is, és ezt követően a Daicheng Napilapot szétterítve az íróasztalomon leülök az irodában, és várom, hogy elérkezzen az ebédidő. A propagandaosztály ablakpárkányán lévő óriási cserepes oszlopkaktusz a napfényben éppoly árnyékot vet, mint egy napóra: reggel rám mutat, délután a szemközt ülő osztályvezetőre, délben pedig pont az iroda ajtajára. A napórát türelmesen szemlélő számára pedig könnyedén elillan az idő.

De mindez csak a képzeletemben létezett, mert valójában sosem dolgoztam propagandaosztályon. Állítólag nem voltam eléggé iskolázott hozzá, ezért csak munkásnak, pontosabban munkástanoncnak mehettem. A tanoncoknak a legalacsonyabb a státusza a gyárban, a menzán előre kell engedniük az idősebb mestereket a sorban, sőt még a vécén is az idős mestereké az elsőbbség, hogy a dolgukat elvégezzék, még akkor is, ha nem jut meleg étel vagy ne adj’ isten szorult helyzetbe kerül az ember. Mégis nagyon sokáig ott maradtam a gyárban, de magam sem tudnám pontosan megmondani, hogy miért.

Valójában cseppet sem romantikus dolog egy napórát bámulni egész álló nap egy propagandaosztályon. Éppen ezért, amikor a lányok rákérdeztek, hogy „Lu Xiaolu, mi a célod az életben?”, én azt válaszoltam, hogy költő szeretnék lenni. Így bár a szívem a propagandaosztályra húzott, a szám mégis azt mondta: „költő”. Ráadásul még írtam is néhány verset, hogy legyen mit mutogatnom a lányoknak. Ők meg, miután elolvasták, azzal hízelegtek, hogy Li Qingzhao, a híres Song-kori költőnő varázsa árad belőlük, s mondhatom, hogy nagyon boldoggá tettek a dicséretükkel. Sőt még azt is mondták, hogy ilyen írói vénával a propagandaosztályon volna a helyem. A gyenge pontomra tapintottak ezzel a megjegyzéssel, így mit tehettem, elárultam, hogy nem vagyok elég iskolázott hozzá, úgy tűnt akkor, hogy könnyebb út vezet ahhoz, hogy költő legyen belőlem, mint hogy a propagandaosztályra bekerüljek.

Szerintem a cél az életben nem olyasvalami, amire vágyni kéne, sokkal inkább meg kell szerezni. Különben húszéves koromban minek érdeklődött volna az a rengeteg lány mind az életem célja felől? Munkástanonc voltam egy gyárban, fizikai munkát végeztem, hát miféle célokat dédelgethettem volna? Mintha ki is vágták volna azt a darabkát a hozzám hasonló emberek agyából, ami képessé tesz valakit ilyesfajta elvont gondolatokra. De akkor meg miért volt mégiscsak valamiféle ambícióm abban az időben, lehet, hogy nem volt elég nagy a darabka, amit kivágtak a fejemből?

– Xiaolu, de hiszen akkor duplán bukott ember vagy, hiszen végül se költő, se irodista nem lett belőled – jegyezte meg tréfálkozva Zhang Xiaoyin, majd az üres tejesteás poharat a fejemre rakta.

A középiskolában nagyon gyenge voltam matekból, képtelen voltam bármiféle levezetésre, és a különböző görbék láttán csak mellek és fenekek jutottak eszembe. El is mondtam mindezt az osztálytársaimnak, akik persze azonnal beköptek a matektanárnak. „Lu Xiaolu, komoly probléma van az életszemléleteddel – kezdte a megrovásomat a matektanár –, mert csak a pesszimisták látnak bele mindenféle emberi testrészt a görbékbe.” És ettől kezdve, valahányszor felrajzoltam egy görbe vonalat a táblára, sokatmondóan rám pillantott.

A matektanár érvelése, mint valami rejtvény, olyan volt a számomra. A középiskolai politikaórákon tanultunk szubjektivitásról, objektivitásról, materializmusról, maradványértékekről meg más efféle témákról, a marxista-leninista filozófia azonban még csak nem is említette a pesszimizmust és az optimizmust, ezért ezek a kifejezések semmiféle tartalmat nem hordoztak. Sőt, kezdetben meg voltam róla győződve, hogy a matektanár csak gúnyt űz belőlem. Egy átlagos középiskola felső tagozatán tanultam meglehetősen vacak tankönyvekből, és emiatt sokan legalább olyan elvetemült fantazmagóriának vélték, hogy valaki egy ilyen iskolából bekerül az egyetemre, mint hogy dízelmeghajtású motorral feljut a Holdra. Az iskolánk végzőseinek a zöme gyári munkásnak állt, míg a „krémből” bolti eladó lett, és persze mindig akadtak olyanok is, akik végül cigarettaárusként kötöttek ki az útpadkán. Nos, ezek után hogyan is volna elvárható egy ilyen iskola matektanárától, hogy szóvirágok nyíljanak a szájában?

Az alábbi lehetőségek közül lehetett választani akkoriban: Egy, elmész felvételizni, majd várod, hogy elutasítsanak. Kettő, nem mész el felvételizni, hanem beállsz tanoncnak egy gyárba. Három, nem leszel tanonc, hanem kiállsz az utcára cigarettát árulni. – Xiaolu, ha nem tanulsz rendesen, meglásd, cigarettaárusként fogod végezni az utcán! – mondogatta az apám. – Apa, és ha rendesen tanulok? – vágtam vissza.

– Akkor elmehetsz egy gyárba tanoncnak – válaszolta az apám.

– Apa, ahhoz is jól kell tanulnom, hogy tanonc lehessek egy gyárban? – replikáztam.

– Miért, azt hiszed, az tán sétagalopp?

Itt meg kell jegyeznem, hogy az apám mérnök volt a Daichengi Növényvédőszer-gyárban. Egész életében ott dolgozott, kezdetben reaktorokkal és csövekkel, később pedig a metamidofosz nevezetű növényvédő szer gyártásával foglalkozott; állítólag nagyon sok falusi nő ezzel a rovarirtó szerrel követett el öngyilkosságot. Az apám fiatalkorában értelmiségi munkát végzett, és állítólag nagyon jóképű is volt, de miután több mint húsz évig robotolt egy műhelyben, borostás, sörhasú, masszív férfivá vedlett, aki első pillantásra nem sokban tért el a többi munkásmestertől. S bár azokban az években már megindult nála a fizikai hanyatlás, az izmai azonban meglehetősen jó karban voltak, a természete pedig egyre indulatosabbá vált, így megesett, hogy kegyetlenül lesújtott rám. Csak anyámra való tekintettel nem ütöttem vissza, nehogy csorbuljon előtte apám önbecsülése.

– Apa, a lényeg, hogy semmiképpen nem akarok munkás lenni! Akkor már inkább eladó! – próbáltam megmagyarázni.

– Ha eladó leszel, én nem fogok tudni segíteni neked. Ha viszont munkásnak állsz, akkor akár arra is lesz lehetőséged, hogy főiskolán tanulj.

Apám az úgynevezett szakipari főiskoláról beszélt. Tudod te, hogy mi az a szakipari főiskola? A dolgozók iskolája. Az igazat megvallva, mivel átlagos középiskolába jártam, a felsőfokú oktatási intézményekről lényegében semmit sem tudtam, még azzal sem voltam tisztában, hogy mi az alapképzés és a mesterképzés közötti különbség. Egyszer oda is mentem az osztályfőnökömhöz, hogy rákérdezzek, de az a szemét csak annyit mondott, hogy számomra aztán tök mindegy. Később az apám magyarázta el nekem, hogy a Daichengi Növényvédőszer-gyár szervezetéhez tartozik egy önálló vegyészeti szakipari főiskola, a Daichengi Vegyipari Főiskola, ahol a gyár dolgozói tanulhatnak, és diplomát is kapnak. Nincs felvételi vizsga, a gyárak ajánlása alapján a legjobb munkások kerülnek be a főiskolára, a tandíjat is teljes egészében a gyárak fedezik, miközben a tanulmányok idejére a diákok megkapják még az alapbérüket is. Ezt nevezték úgy, hogy valaki „mentesül a termelés alól”, ami a munkások álmainak a netovábbja volt akkoriban.

Apám azt mondta, ha egy évre elmegyek tanoncnak az egyik vegyi üzembe, az alatt az idő alatt megkér majd valakit, hogy ajánljon be a szakipari főiskolára, hogy aztán további két év elteltével, diplomával a zsebemben térhessek vissza az eredeti munkahelyemre, csakhogy akkor már káderként olyan osztályra fognak helyezni, ahol csak teázgatok és újságot olvasok.

Nagyon felvidultam ennek hallatán, és dacára a verésnek, amit közel húsz éven át szenvedtem el tőle, ekkor csakis hálát éreztem. – Apa, és ezt te tényleg le tudod zsírozni? Be tudsz lökni a hátsó ajtón a főiskolára? – kérdeztem tőle.

– Van ismerősöm a Vegyipari Hivatalban – válaszolta erre.

Annyira megnyugtatott ezzel, hogy nem is foglalkoztam többet a házi feladatokkal, állandóan csak a játékteremben lógtam, míg végül az érettségi vizsgát az évfolyam második legrosszabb eredményével tettem le. Ennek alapján az utcán kellett volna kikötnöm cigiárusként, mégis, 1992 nyarán kaptam egy jelentkezési lapot az egyik vegyi üzembe. Ekkor már szemernyi kétségem sem maradt apám varázserejével kapcsolatban.

Csak azután jöttem rá, hogy az apám totálisan átvert, miután megkezdtem a munkát a gyárban. Összesen háromezer munkás dolgozott ott, a fele fiatal, akik akár gépeket szereltek, akár zsákokat cipeltek három műszakban, mind azt áhították, hogy szerencsét próbálhassanak a vegyipari főiskolán. Később megtudtam azt is, hogy az egyik a gyárigazgató lánya, a másik a párttitkár fia, a harmadik a szakszervezeti elnök öccse, a negyedik a propagandaosztály vezetőjének a menye, és így tovább. Ők is mind munkásként dolgoztak, és csak arra vártak, hogy áthelyezzék őket valamelyik irodába, amihez az kellett, hogy diplomát szerezzenek a vegyipari főiskolán. Végül odamentem az apámhoz számonkérni, hogy na mi van azzal az ismerősével a Vegyipari Hivatalban, mire a szemét lesütve csak ennyit mondott: már nyugdíjba vonult.

A szakipari főiskolára való bejutás ettől a pillanattól fogva olyan lett számomra, mint egy lottószelvény, ki tudhatta, hogy vajon kihúzzák-e valaha is a számaimat. A lottószelvény ára pedig a tanonckodás volt a gyárban. Tiszta sor, ha nem dobod be a szelvényt, akkor esélyed sincs a nyereményre. Apám pedig ezt tanácsolta: dolgozz keményen, tartsd be a szabályokat, vigyél rendszeresen ajándékot, és akkor a gyárigazgató biztosan méltányolni fogja az igyekezetedet.

Én viszont becsapva éreztem magam, és teljesen kilátástalannak tűnt, hogy valaha is kikeveredjek ebből az egészből. Azért, hogy bejuthassak a gyárba, ráadásul viszonylag normális munkára, a családom rengeteg ajándékutalvánnyal és cigarettával fizetett. Az apám ezekért az ajándékutalványokért és cigarettákért vette meg a maga lottószelvényét, még akkor is, ha a fia nem hozta be az árát, mert a legjobb esetben is csak egy olyan Hamupipőke lett belőlem, aki nem találta meg az üvegcipellőjét, de mivel nem költöztem el otthonról, legalább túl sokat sem veszített. Eszembe ötlöttek a matektanárom szavai: Lu Xiaolu egy pesszimista, mivel a matematikai görbéket is fenéknek látja. Csak ekkor kezdtem el igazán belegondolni, hogy mit is jelent ez a mondat: nemcsak a görbéket látom fenéknek, de a fenekeket is görbéknek. Reménytelen esetnek tűnök, már ami a pesszimizmust illeti, hiszen a világ nem más számomra, mint hatalmas katyvasz, ráadásul a választási lehetőségek között sincs semmi különbség.

Abban az évben történt az is, hogy az apám megvert egy apróság miatt, megfeledkezve arról, hogy már gyári tanonc vagyok, ráadásul olyan tanonc, akinek esélye sincs a továbblépésre, mert nem tudott segíteni bejutni a szakipari főiskolára. Anyám sikoltozása közepette ellökve a kezét visszaütöttem. Az összecsapás után sokkal jobban éreztem magam, elővettem egy szál cigit, és odaadtam az apámnak. „Menj, vegyél egy sült csirkét!” – szólt oda apám az anyámnak, miközben beleszívott a tőlem kapott cigarettába.

Nem szeretem a vegyi üzemeket.

A családunk akkoriban Daichengben élt, egy olyan városban, ahol rengeteg vegyipari gyár működött. Növényvédőszer-gyár, gumigyár, műtrágyagyár, oldószergyár, festékgyár, ezek mind vegyi üzemnek számítanak. És ezek kivétel nélkül mind, mint megannyi hatalmas végbélnyílás, bűzös gázokat eregettek. Talán van olyan ember, aki ne undorodna a végbélnyílástól?

A családunk egy úgynevezett újtelepen lakott, az 1980-as évek elején a munkahelyi egység által építtetett olyan állami lakások egyikében, amelyeket csekélyke bérleti díjért cserében használatra utaltak ki a munkásoknak. Ezek a lakások negyven-ötven négyzetméter körüli, kis méretű lakások voltak, amelyek később magántulajdonba kerültek, idővel nőtt az értékük, így rendszerint úgy tekintettek rájuk, mint az idős emberek „koporsóbetétjére” . Ezek az újtelepek a munkahelyi egységekről kapták a nevüket, azaz a textilgyár telepét Textilgyár Újtelepnek, a növényvédőszer-gyár telepét pedig Növényvédő szer Újtelepnek hívták. Voltak olyan elnevezések is, mint Húsipari Szövetkezet Újtelep vagy Szappan Újtelep, amelyek éppenséggel nem túl fantáziadús elnevezések ugyan, de legalább könnyen megjegyezhetők.

A családom Növényvédő szer Újtelepen lakott, nagyon közel a növényvédőszer-gyárhoz. Nem tudom, hogy melyik idióta választhatta ezt a földdarabot mindössze ötszáz méterre a gyártól, amely késő éjszakáig ontotta a záptojásszagú kén-dioxidot magából, hogy még a verebek is egytől egyig lefordultak a fák ágairól. Emberi életre teljességgel alkalmatlan ez a hely, én mégis nagyon sokáig éltem ott.

A növényvédőszer-gyárban gyakran történtek robbanások, néha csak egy pukkanás hallatszott, mintha petárda durrant volna a távolban, néha viszont akkora volt a robaj, hogy az ablakok is beleremegtek. A dörgésből következtetni lehetett a robbanás erejére; az otthoniak a robaj hallatán telefonálgatni kezdtek, hogy valamiféle információhoz jussanak. Akkoriban még csak nyilvános telefonok léteztek, és így valahányszor robbanás történt, hosszú sorba tömörültek a rokonok és hozzátartozók a vegyesbolt előtt, hogy telefonon keresztül megtudakolják, melyik üzemben történt a robbanás, ki halt meg, ki sérült meg. Az, aki telefonált, ezután az emberek felé fordulva felsorolta az áldozatokat, de rendszerint nem volt halálos áldozat. Én magam is csodálkozom rajta, hogyhogy nem haltak meg emberek ezekben a robbanásokban. Az apám azt állította, hogy a detonációt megelőzően a műszereken és a szelepeken rendszerint már látszik rendellenes működés, és ezért tudnak időben kimenekülni az emberek. Ha a robbanás mindenféle előjel nélkül következne be, akkor egy arzenál, és nem növényvédőszer-gyár volna a telep.

Azon a nyári napon alkonyatkor a lemenő naptól vörösen izzó felhők az egész újtelepet vörös lángba borították. A családom a földszinten lakott, és volt még egy kis udvarunk is, ahol a ruháinkat száríthattuk, szőlőt termesztettünk meg mindenféle limlomot halmoztunk fel, az emeleten élők pedig lopva oda-odadobálták a szemetüket meg a csikkjeiket. Anyám a konyhában főzött, míg mi az apámmal az udvaron sakkoztunk, amikor bumm, hatalmas robbanás hallatszott a távolból, és égbe gomolygó fekete füstoszlop követte a hangot. Robbanás történt már megint a növényvédőszer-gyárban. Apám lerakta a kezében lévő sakkfigurát, és felmászott az udvar falára, hogy alaposabban szemügyre vehesse, mi a helyzet.

– Apa, ne kíváncsiskodj, inkább örülj, hogy nem vagy a gyárban! – jegyeztem meg.

– Azért csak megnézem – válaszolta.

– Minden évben felrobban valami, torkig vagyok már a látványával is! – folytattam.

– De ma felénk fúj a szél, légy óvatos! – Már mondta nekem korábban is arra az esetre, ha robbanás történik egy gyárban, aminek következtében mérges gáz kerül a levegőbe, akkor csakis széllel szemben szabad futni, mert a mérgező gázok a széllel tovaszállnak.

Végül csak felmásztam én is az udvar falára, a ház terasza addigra már megtelt emberekkel, mindenki a robbanás irányába nézett. A második műszakban történt a baleset, és az emberek azzal voltak elfoglalva, hogy kiderítsék, vajon kik voltak beosztva. A gyár fala mögül ekkor vörös sugarak villantak fel. Apám a fény irányába mutatva megjegyezte, hogy az üzemben, és nem a raktárterületen történt a robbanás. – Ha baj van, mindenképpen széllel szemben fuss! – figyelmeztetett összehúzva a szemöldökét. Tudom, válaszoltam, hiszen már olyan sokszor említette, de szerencsére még egyszer sem kellett megszívlelnem. Asant láttuk meg egy kicsit később, fékevesztetten rohant lefelé az emeletről, és amikor meglátta az apámat, rákiáltott: – Jaj, ne! Dalu (Dalu az apám beceneve)! Fel fog robbanni! – Mi fog felrobbanni? – kérdezett vissza az apám. – A klórtartály, mindjárt felrobban! – ordította Asan.

Apám egy szót sem szólt, csak magával rántva engem is leugrott a falról. Húzott maga után a konyhába, ahol egy mozdulattal lezárta a gáztűzhelyt, majd kézen fogva anyámat kiviharzott a biciklitárolóhoz, eloldotta a 28-as Főnix biciklijét, és anyámmal együtt elindult délkeleti irányba. Csak valamivel később vette észre, hogy én lemaradtam, mert nem vittem magammal a biciklikulcsomat, ráadásul gumipapucsban loholtam utána. – Nincs vesztegetni való időnk, fuss utánunk, ahogy csak bírsz! – szólt rám az apám.

Asan egész úton azt kiabálta, hogy Növényvédő szer Újtelep fel fog robbanni, rohantak is kifelé az épületekből, ilyen látvánnyal csak földrengéskor lehet találkozni. Az emberek összevissza ordítoztak, hogy szivárog a klórgáz, és a kurva életbe, meneküljön mindenki! – Széllel szemben! Széllel szemben fussatok! – kiáltozta az apám, miközben veszettül taposta a bicikli pedálját. Én pedig loholtam a nyomában. A szemközti épületből Li Xiaoyan nagyanyja szaladt ki, egész testét szappanhab borította. Az idős asszony éppen fürödhetett, mert csak egy nadrágot volt ideje magára kapni, a felsőteste fedetlenül maradt, két keble, mint eső áztatta kenderzsákok imbolyogva lógtak lefele. Ezek a zsákok nagyon is illettek a tulajdonosa riadt, pánik gyötörte arcához, olyan volt az egész, mint valami félresiklott tavaszi álom. A menekülő tömeg egyáltalán nem foglalkozott vele, de nekem, az igazat megvallva, amióta az eszemet tudom, ez volt az első „mellélményem” életemben, ha mégoly nyomorult és abszurd volt is, mégsem tudtam levenni róla a szemem. – Xiaolu, ne bámuld az embereket, ne viselkedj huligán módjára! – dorgált anyám a bicikli csomagtartóján ülve. Arra gondoltam, hogy te aztán nagyon ráérsz, hogy még ilyenkor is csak az erkölcsi kioktatásom foglalkoztat, pedig ha rám fröccsen a klór, és én úgy halok meg, hogy sosem láttam női mellet, még ha olyanok is, mint két kenderzsák, akkor mivégre jöttem erre a földre.

Aznap este, miután mindhárman átfurakodtunk a hatalmas tömegen, a főutat követve a külváros felé menekültünk. Apám biciklivel vitte az anyámat, én pedig a gumipapucsomban loholtam a nyomukban, teljesen felhólyagosodott már a lábfejem, mégsem tűnt úgy, hogy a szüleim meg akarnának állni, akár csak egy pillanatra. Tucatnyi tűzoltóautó hajtott el tülkölve mellettünk, rendőr- és mentőautók igyekeztek a nyomukban. Miután elvonultak, szokatlanul csendes lett az utca, csak a biciklilánc zörgése hallatszott, meg a papucsaim klaffogása az aszfalton. Hirtelen besötétedett, csupán a nyugati égbolton derengett még egy kevés vörös fény a napból, miközben egymás után kigyúltak az utcai lámpák, és a klaffogó hang is elnémult, mert kezembe véve a papucsomat inkább mezítláb futottam tovább az úton. Apám ekkor lefékezett a biciklivel, és így szólt: – Megállhatunk, ha még idáig elér a klórgázrobbanás, akkor a polgármesternek is befellegzett.

Tojásos sültrizst ettünk egy külvárosi autós megálló büféjében, és az apám felhívta a gyárat; elmondták neki, hogy nem a klórgáz robbant be, hanem valami más, és Asan a házból csak rémhíreket terjesztett, amivel hatalmas felfordulást okozott, de mi mást is lehetne elvárni egy ilyen rosszindulatú szemétládától, aki mást sem csinált egész életében. Anyám a vezetők minden szavát elhitte, sőt még azt is hozzátette, hogy Asan valóban egy gazember, aki ráadásul a cigarettacsikkeket az udvarunkba dobálja. Apám azonban Asan védelmére kelt, hiszen ki ne hallott volna olyan esetről a múltban, a rohadt életbe, hogy berobbant a szivárgó klórgáz.

Apám korábban felügyelő volt a gyárban, tudta, hogy jobb félni, mint megijedni, csakhogy ez sem volt elegendő Asannak, hogy megússza a büntetést, mivel Li Xiaoyan nagyanyja meghalt. Az idős asszony, akinek két kenderzsákját bárki megszemlélhette a telepen, mérhetetlen szégyenében levetette magát a hatodik emeletről. Mivel senki más nem volt, aki elvihette volna a balhét, végül Asan nyakába varrták az egészet. Amikor Li Xiaoyan családja elment a rendőrségre bejelenteni a halálesetet, Li Xiaoyan anyja könnyek között azt állította, hogy Asan riogatása okozta az idős asszony halálát: – Asannak az életével kell fizetnie! Az anyósom nem halhatott meg hiába! – vetette még oda a rendőröknek. Azok, akik nem ismerték az ügy részeleteit, nemi erőszakra gyanakodhattak. Főtt is a fejük a rendőröknek, végül elmentek a gyárba kivizsgálni az esetet; a gyár igazgatója csak azt szajkózta, hogy Asan szabotőr, akit már rég le kellett volna tartóztatni. Amikor közölték Asannal, hogy börtönbe zárják, tulajdonképpen nem volt semmi ellenvetése, sőt örömmel fogadta a „fejedelmi ellátást”, és az egészre úgy tekintett, mint valami kiküldetésre. Később azonban átnevelő fogházba szállították mint a „társadalom stabilitását megzavaró” bűnös elemet.

Anyám szerint nagy igazságtalanság az élettől, hogy Li Xiaoyan nagyanyja meghalt, de az is, ami Asannal történt. Én viszont másra sem tudtam gondolni, mint hogy az első mell, amit életemben láttam, olyan volt, mint két kenderzsák, és akihez tartoztak, levetette magát egy ház tetejéről és szörnyethalt, ráadásul azért, mert mások között én is megláttam ezeket a zsákokat. Bizarr és ijesztő volt számomra ez az egész. Hasonló félelmet érzek a vegyipari üzemek iránt, noha igazából nem tudnám megfogalmazni, hogy miért.

1992 nyarán, a gimnáziumi érettségit követően, amikor kézhez kaptam a bizonyítványomat, az apám lekevert egy pofont, mondván, hogy ez az eredmény még arra sem elegendő, hogy cigarettaárus legyek az utcán. Megfeszített nyakkal arra gondoltam, hogy apa, ez az utolsó alkalom ebben az életben, hogy pofon vágtál, mert mostantól nem fogod ilyen könnyen megúszni. Az a pofon azonban igazán jól sikerült, mert a fél arcom feldagadt.

– Arra aztán várhatsz, hogy tanonc leszel a gyárban! – vágta hozzám utána.

Életem legutolsó nyári vakációja volt, így dologtalanul, céltalanul lézengtem. Valahogy úgy tűnt, az időjárás ellenem dolgozik, mert az állandó esőzés miatt az úszás sem jött szóba a folyóban, így jobb híján játéktermekben múlattam az időt, Street Fighterrel játszottam magamban. Egyik nap, amikor már minden pénzemet beváltottam és eljátszottam, még előttem állt egy hosszú és unalmas délután. Végül egy arra járó általános iskolásnak álltam el az útját, és elvettem tőle egy yuant meg három maót. A fiú elmenekült, de száz méter után visszafordult, és odakiáltott: – Idehívom a bátyámat, majd ő ellátja a bajodat! Az anyádat!

A nyári szünetben a semmittevő fiatalok mind két lábon járó időzített bombák, mivel vagy egyedül lézengenek, vagy bandákba verődve csellengenek, s a hőségtől meg az unalomtól elszabadulnak a hormonjaik. De mivel nem akartam nagyobb balhéba keveredni, az elkobzott pénzből végül vettem egy jégkrémet, aztán hazamentem.

Amikor hazaértem, az apám már a nappaliban ült:

– Hol voltál? – kérdezte.

– Házi feladatot csináltam – válaszoltam félvállról.

– Gondolkodj, mielőtt válaszolsz! – szólt rám apám, miközben az asztalra koppantott a mutatóujja bütykével.

Csak a figyelmeztetésére jutott eszembe, hogy az érettségi vizsgának már vége, és az összes könyvemet meg munkafüzetemet már eladtam a szeméttelepen, így kénytelen voltam változtatni a történetemen:

– Egy osztálytársamhoz mentem tévézni. – Ráadásul csakis megszokásból hazudtam. Mert bár munkáscsaládból származom, de több szabály volt nálunk, a kurva életbe, mint az arisztokratáknál: tilos dohányozni, tilos játékterembe járni, tilos a korai szerelem, tilos a lógás az iskolából, tilos biliárdozni, tilos a tankönyveken kívül mást olvasni, tilos az utcán lófrálni. És én voltam az egyetlen a családban, akire ez a rengeteg tiltás vonatkozott.

Apám tudta, hogy szeretek videójátékokat játszani, ezért gyakran elment a közeli játékterembe szaglászni utánam, csakhogy a játékterem tulajdonosa az egyik haverom volt, aki amint meglátta a távolban az apámat, füttyentett: – Xiaolu, itt az apád. – Mire én eldobtam a játékkonzolt, és a hátsó ajtóhoz rohantam. A biciklim mindig ott állt a hátsó kapunál, felpattantam rá, és hazatekertem, majd sietve felcsaptam egy könyvet, mintha tanulnék. És az apám mindvégig mit sem tudott az én kis színjátékomról.

Aznap az apám nem vágott semmit a fejemhez, csak előhúzott a műbőr táskájából egy papírlapot, amelyen egy néhány soros táblázat volt. – Ezt töltsd ki – utasított.

Egy jelentkezési lap volt a gyárba. Miután minden rubrikát kitöltöttem, az apám elővette a fiókból az érettségi fényképemet, és egy kis rizsnyákkal odaragasztotta a jobb felső sarokba. – Apa, miféle gyár keres munkásokat? – kérdeztem.

– A szacharingyár – válaszolta az apám.

– De hiszen te a növényvédőszer-gyárban dolgozol, akkor engem meg hogyhogy a szacharingyárba küldesz?

Apám megcsóválta a fejét. Valójában hosszú ez a történet: amikor még a középiskola alsó tagozatára jártam, az unokatestvérem szintén az apám kapcsolatai révén bekerült a nővényvédőszer-gyárba tanoncnak. Sajnálatos módon azonban ebből az unokatestvéremből később gengszter lett, és miután alaposan helybenhagyta a műhelyvezetőt, felszívódott. A megvert műhelyvezető meg eljött hozzánk, hogy számonkérje az apámat; a feje gézbe volt csavarva, a bal karja begipszelve, de még a fülén is harapásnyomok éktelenkedtek. Apámat azonban hidegen hagyták a sérülései, csak ennyit mondott: – Ha valaki művezető lesz, el kell tudni viselnie néhány pofont, ez ezzel jár. – A műhelyvezető azonban sírva folytatta: – Lu Daquan, ha a fiad valaha is a gyárban fog dolgozni, teszek róla, hogy egész nap csak szart lapátoljon. – Apám mérnökként a gyári hierarchia szerint egyenrangú volt vele, így természetesen nem különösebben izgatta a fenyegetése. A műhelyvezetőt azonban később gyárigazgató-helyettessé léptették elő, ráadásul pont személyzeti és fegyelmi ügyekért felelt. Apám szerint ha a növényvédőszer-gyárba mennék dolgozni, még a végén tényleg naphosszat csak szart lapátolnék, és még ha én örömmel is csinálnám, az apám számára megalázó volna.

Egy szó, mint száz, az unokatestvérem és az apám rokoni összefonódása elvágta az utamat a növényvédőszer-gyárba. Bár tulajdonképpen volt jó oldala is a dolognak, mivel kész katasztrófa lett volna, ha kollégák leszünk az apámmal.

A gyakori robbanások és az állandó kén-dioxid-kibocsátás miatt amúgy is utáltam a növényvédőszer-gyárat. Csak egyetlen módja volt annak, hogy ne érezd azt az átkozott záptojásbűzt, fel kellett volna robbannia a gyárnak, és leállnia a termelésnek. Ha viszont nem akartad, hogy felrobbanjon, akkor el kellett viselned az örökös záptojásszagot. Ez aztán az élet rohadt nyomora.

Később, amikor megtudtam, hogy a növényvédőszer-gyár helyett a szacharingyárban fogok dolgozni, egyetlen számomra kedves dolog jutott róla az eszembe: a pattogatott kukorica készítésekor is szacharint használnak. A növényvédő szerrel kapcsolatban viszont nincs semmi, ami vonzó volna, ráadásul, ha megeszed a rovarirtó szereket, még meg is halhatsz, így mi értelme volna hazalopni. – A szacharint csak a pattogatott kukoricánál használják? – kérdeztem apámat.

– Egy nagy fenéket – vágta rá apám –, a szacharin fontos vegyi anyag, vagy ahogy szaknyelven nevezik, élelmiszer-adalék, és pattogatott kukoricán kívül még süteményekbe, édességekbe és fagylaltokba is beleteszik, számos felhasználási módja létezik. És épp a sokoldalú felhasználása miatt nagyon jól értékesíthető alapanyag, ha csak a pattogatott kukoricánál használnák, félő, hogy a munkások fele éhen halna. – Azután még hozzátette: – De ezzel neked tulajdonképpen nem is kell foglalkoznod, hiszen nem termékfejlesztő leszel, csak csináld tisztességesen, amit egy tanoncnak kell.

Nagyon lehangolónak éreztem mindazt, amit elmondott, és nem is igazán a tanonckodás, sokkal inkább a szacharin miatt, mert valljuk be, nem túl romantikus dolog szacharingyári munkásként dolgozni, nincs benne semmi titokzatosan izgalmas, és legkevésbé sem vonzó a lányok számára. Régebben, amikor még az unokatestvéremmel lógtam, néztük, hogyan csípnek fel fiatal srácok lányokat, felhajtott ingujjuk alól tetoválások kandikáltak ki, és azt állították magukról, hogy utazó ügynökök, nagyon irigylésreméltón hatott rám ez akkoriban. Míg én? Mit mondok majd, hogy „cukorkakészítő” vagyok?

Mondtam is apámnak: – Nem akarok a szacharingyárban dolgozni. Unalmas.

– És akkor mi akarsz lenni?

– Eladó.

– Miért, az talán nem unalmas?

– De.

– Reménytelen vagy!

Apám azt tanácsolta, hogy kapjam össze magam, mert a gyár nem javítóintézet, az embereket oda az eredményeik alapján veszik fel. Az eredményeim alapján pedig sem tanoncnak, sem eladónak nem vennének fel, a gyűrött jelentkezési lapot az apám egy karton Kína cigarettáért szerezte. Még azt is hozzátette, hogy az eladóknak egész életükben állva kell dolgozniuk, míg a munkások, ha elfáradnak a munkában, csak keresnek egy helyet, ahol leülhetnek, leguggolhatnak vagy akár lefeküdhetnek, na hát ez az ő úgynevezett fölényük.

Valójában az apám értette, hogy mire gondolok. Mert bár az eladói munka is unalmas, de legalább a pult mögött állva nézelődhet az ember, és még mindig érdekesebb a mindenféle vásárlókat vizslatni, mint egész nap egy géppel farkasszemet nézni. Kiskoromtól volt egy furcsa szokásom, szerettem hunyorogva bámulni az embereket, egyfajta élvezetet jelent ez nekem, de ha ugyanezt gépekkel csinálnám, valószínűleg rám húznák, hogy nem vagyok százas.

Akkoriban a nagynéném könyvelő volt a Barátság Áruházban, és megpróbált engem is felvetetni oda, csakhogy éppen akkor ért véget a kétéves infláció, áru viszont tömérdek volt, ráadásul a vevők nemcsak vásárolni mentek az áruházba, hanem a csinos eladók látványáért is, így pont abban az évben a végzősök közül csupa lányt vettek fel. Ezzel az érettségi utáni leghőbb vágyam, miszerint eladó leszek, szertefoszlott. De mint tudjuk, a vevő az isten, és ha az isten szép nőket akar mustrálni, akkor nincs mit tenni.

Így hát ١٩٩٢-ben, mivel a térítésmentes vegyipari főiskolára akartam menni tanulni, végül tanoncként a szacharingyárban kötöttem ki. A gimnáziumi felső tagozatos osztálytársaim szétszóródtak a társadalom különféle szegleteiben, voltak, akik a szappangyárban, mások a gyufagyárban, megint mások az üzletekben kaptak munkát, de bárhová is kerültek, egy közös volt bennük: mindenki fizikai munkát igénylő munkakörben helyezkedett el, ahol az agysejtek használata helyett csak a kalóriák égtek.

Mielőtt betettem volna a lábamat a gyárba, az apám részletesen elmagyarázta, hogy milyen típusú munkák léteznek egy vegyipari üzemben.

Azzal kezdte, nehogy azt higgyem, hogy a tanoncok mind egyforma bánásmódban részesülnek, éppen ezért kulcsfontosságú, hogy jó munkára osszanak be, s mindent meg is kell mozgatni e cél érdekében, ajándékok és cigaretta ennek az ára. Rákérdeztem, hogy mi számít jó munkának. Azt válaszolta, hogy például a termelésben dolgozni egy vegyi üzemben rossz munkának számít, mivel három műszakban – hajnali, nappali, éjszakai – dolgoznak, és ezért úgy élnek, mint az elmeháborodottak, teljesen felborul a biológiai órájuk. S bár ez is rossz, de van még ennél is lejjebb, ilyen például az anyagmozgatás és a takarítás, de mivel nekem van gimnáziumi érettségim, úgysem pocsékolná el az állam a tudásomat arra, hogy téglákat cipeltessen velem vagy vécét takaríttasson a gyárban.

Ezzel szemben viszonylag jó munkák például: karbantartó villanyszerelő, gépész, csőszerelő, gyári rendész, ügyeletes villanyszerelő, szivattyúház-felügyelő és más effélék. Ők rendszerint nappal dolgoznak, és karbantartási munkákat végeznek, vagy járőröznek, vagy egyszerűen csak ülnek és néznek ki a fejükből, nincsenek termelési mutatók, nincsenek szigorú műszakátadások, ők az arisztokraták a munkások között.

Az apám azt is mondta, nagyon fontos, hogy jó munkát kapjon az ember. Például a gépészek, akik a gyárban leggyakrabban szivattyúkat szerelnek, munka végeztével felállítanak egy bicikliszerelő standot, ahol pumpálással megkeresik az aznapi kosztot; vagy például a villanyszerelők fusiban felújításokat vállalhatnak, amivel egy kis pluszkeresethez jutnak. Ők a szakértelemmel rendelkező munkások, azaz a szakmunkások.

A hallottak alapján arra gondoltam, hogy egy szakmunkás és egy prostituált között nincs is túl nagy különbség.

Az apám azonban már folytatta is tovább az elemezgetést, mondván, ha nem sikerül bejutnom a vegyipari főiskolára, akkor az sem volna rossz, ha valami szakmunkát tanulnék, mert például egy 8-as besorolású gépész bérezése egy felsőfokú végzettségű mérnök vagy tanársegéd ellátmányának felel meg. Ekkor értettem meg, hogy mi a szakmunkás és a szexmunkás közötti különbség, a szakmunkás fix fizetést kap, míg a szexmunkás nem, és nyilvánvalóan nem volt része tanársegédnek megfelelő díjazásban sem.

– És mi kell ahhoz, hogy 8-as besorolású gépész legyen valakiből? – kérdeztem apámat.

– Legalább harminc év munkaviszony, értenie kell mindenféle gépek szereléséhez, meg angolul is tudnia kell – válaszolta az apám.

– Apa, ugorjunk, mi a helyzet a villanyszerelőkkel? Hogy lesz valakiből 8-as besorolású villanyszerelő? – kérdeztem.

– Még sosem találkoztam 8-as besorolású villanyszerelővel – válaszolta rövid gondolkodás után.

Soha többé nem akartam a különböző munkákról beszélgetni vele.

Nyár végéhez közeledve, már nem emlékszem pontosan, hogy melyik napon, enyhe esővel fűszerezett tájfun söpört végig Daichengen, a kidőlt pagodafa levelei lágyan tapadtak az úttesthez. Fél óra biciklizés után a várostól keletre vezető úton végül rátértem a kavicsokkal kirakott utcára a folyóparton, amely a szacharingyárhoz vezetett. Egy teremtett lelket sem lehetett látni az utcán, mintha én lettem volna az egyetlen ember a világon, aki el akar jutni valahová, a szél a fülembe süvített, majd hangos robaj nyomta el a szélzúgást: a gyár kazánja szabadult meg a fölösleges gőztől. A két hatalmas, drótból készült kapuszárny mellett egy kiskaput vettem észre, azon keresztül lehetett ki- és bejutni biciklivel. Egy betonoszlopról viharvert fatábla lógott, rajta Song-stílusú írásjegyekkel a felirat: Daichengi Szacharingyár.

Sok-sok évvel később elvittem Zhang Xiaoyint megnézni a gyárat. Taxival mentünk végig a várostól keletre vezető úton, majd a folyónál megkértem a sofőrt, hogy álljon meg: – Gyere, nézzük meg! – szóltam Zhang Xiaoyinhez.

Gyakran álmodtam arról a folyóról, arról a széles folyóról, amelyet mindenféle vegyipari alapanyagokkal megpakolt teherhajók népesítettek be, motorjaik zúgása, mint valami rockkoncert kezdőakkordja, idővel azonban meglehetősen monotonná vált. Az álmaimban nem zúgtak a motorok, a teherhajók némán siklottak tova.

Ha valaki el akar jutni a vegyi üzemig, csak követnie kell a folyót, míg már csak két teherautó fér el a párhuzamosan futó úton, a folyó T alakban elágazik, és fél évszázados híd ível át esetlenül a folyón. A távolban hatalmas kémény meredezik az égbe, a vegyipari üzem szótlan emlékműve, amely hol fekete füstjével okádja össze az eget, hol békésen és méltóságteljesen mutat a tovaúszó felhőkre.

Zhang Xiaoyinnel vasárnap, a gyár pihenőnapján jártunk ott, más napokon munkaruhába bújt emberek, a vegyi üzem dolgozói népesítették volna be a környéket.

– Mi látnivaló van egy lepukkadt gyáron? – kérdezte Zhang Xiaoyin.

Ez nem egy lepukkadt gyár, válaszoltam, hanem Daicheng híres állami vállalata, ahol két-háromezer munkás szacharint, formaldehidet és műtrágyát gyárt. Ha csődbe menne, akkor több mint kétezer munkás kerülne utcára, akik ha mind felállítanák a maguk cigarettásstandját, az egész utat eltorlaszolnák, vagy ha vízi herkentyűk árusítására adnák a fejüket, bekavarnának a város valamennyi halpiacának az üzletébe, ha pedig csak úgy ellézengenének, akkor meg öt- vagy hatszáz madzsongasztalra volna szükség, hogy elférjenek. És ebbe a nyugdíjas dolgozók még nem is számítanak bele, hiszen ők már úgyis madzsongozással ütik el az időt.

Régen ez a vegyi üzem nagyon eredményesen működött, meséltem Zhang Xiaoyinnek. Újévkor a gyár még mindenféle újévi ajándékot is küldött a dolgozóknak, például halat, de vagy félméteres, hatalmas halakat, amiket a munkások a biciklijük kormányára akasztva vittek haza. Műszak végeztével, amikor mindenki egyszerre hagyta el a gyárat, a több ezer bicikli, a kormányukon csüngő óriási halakkal fennkölt látványt nyújtott. – Hűha, nagyon eredményes a szacharingyár! – mondogatták is a testvérintézményekben dolgozók. Daicheng kis település, így a halosztás híre hamar eljutott minden szegletébe, a nagy utakon és a szűk sikátorokban egyaránt mindenki tudott róla. A gyárban dolgozók pedig nagy büszkén vitték haza a halat, és én is egy voltam a büszke emberek közül. Otthon aztán anyám feldarabolta a halat, párolta és sütötte, ínycsiklandó illatot árasztott. – Xiaolu gyárában halat osztottak, igazán eredményesek lehetnek, Xiaolu szép jövő előtt áll! – adtak hangot a szomszédok az elismerésüknek. Anyám melle pedig csak úgy dagadt a büszkeségtől.

Zhang Xiaoyinnel a hídon beszélgettünk. – Be akarsz menni a gyárba körülnézni? – kérdezte tőlem.

Nem, nem akarok bemenni, válaszoltam, meg különben is az akkori portás már meghalt, az újat pedig nem ismerem. Nem akartam én bemenni. Az út nem sokat változott, csak az öreg teaház tűnt el a gyár szomszédságából, üzlet lett a helyén, ahol az itt készülő termékeket kínálták. Más változás nemigen történt, az út menti kámforfák lettek még sűrűbbek és bujábbak. Ősszel ez a terület telis-tele van sárga, nevesincs vadvirágokkal, tengernyi nyílik belőlük, és elképesztően szép látványt nyújtanak. Felnéztem, a fejem felett csövek húzódtak végig egészen a part menti szivattyúházig, ugyanúgy, mint annak idején. Megálltam, és bekukucskáltam a gyár területére, de csak a kerítés fölé magasodó hatalmas kazánház látszott, az üzemcsarnokok megbújtak a mélyben.

Számomra ez a hely az édes illat és a rothadás helyszíne is egyben, mondtam Zhang Xiaoyinnek, akár a túlérett gyümölcs, amely magányosan csüng az ágon. Még egy történetem is van az ágról csüngő gyümölcsről, amely arra vár, hogy a madarak megcsipkedjék… De hogy mi a vége a mesének? Zhang Xiaoyint sajnos ez egyáltalán nem érdekelte, mert az Y alakú folyóelágazásban lévő hídról a vizet kémlelte, ahol folytonosan jöttek-mentek az uszályok. Néztük, ahogy egy hatalmas testű vontatóhajó éppen beveszi az éles kanyart, veszélyesebbnek tűnt ez a manőver még annál is, mint amikor egy húsztonnás teherautó az ember közvetlen közelében robog el, leginkább arra emlékeztetett, mikor egy öregasszony igyekszik átkecmeregni az út túloldalára. A vontatóhajó kapitánya hangosan osztogatta az utasításokat az uszályoknak, miközben lassan túljutottak az elágazáson.

Néha-néha azért történt egy-egy koccanás. Ilyenkor mindkét fél veszettül ordibált: – Vigyázz! Ütközünk! Ütközünk! Ne gyere közelebb! Össze fogunk ütközni! – És az ezt követő tompa puffanáshang jelezte, hogy valóban összementek. Az uszályok vastag gumiabronccsal vannak körülvéve, így rendszerint nem lesz különösebb bajuk egy-egy ütközésben, a hajósok mégis megállás nélkül szidják egymást, szemernyi megértést sem tanúsítva a másik fél iránt. „Szerencsés” esetben komoly harcok is kibontakozhatnak az ember szeme láttára, olyankor csáklyákkal döfködik egymást a hajókon lévők, a vegyi üzem munkásai pedig félbehagyva a munkát a hídról szemlélik a hadakozást, és hangos szurkolás közepette a fedélzetre dobálják még izzó csikkjeiket. Mivel a hajósok rendszerint mezítláb járkálnak a fedélzeten, így a csikkdobálás meglehetősen alávaló dolog.

Nagyon szeretek hídon állva cigarettázni, mondtam Zhang Xiaoyinnek, meg fújni a füstöt a szélben, de soha életemben nem dobáltam szanaszét a csikkeket. Ezek a hajók vegyi anyagokat szállítanak, és ha egy csikk véletlenül épp egy olyan tartály szájába pottyan, amelyik történetesen metanolt vagy valami hasonlót szállít, akkor az egész mindenestül a levegőbe repül. De akkor aztán én is repülnék a levegőbe, és egy hajcsomón meg egy fél pár cipőn kívül semmi nem maradna belőlem. Tipikus módja volna ez a szabotázsnak, és még a halálod után sem volna rá esély, hogy tisztára mossák a neved.

– De ennek azért meglehetősen csekély az esélye – jegyezte meg Zhang Xiaoyin.

Azért mindenre van valamennyi esély, válaszoltam, például hogy egy lány teherbe esik, valaki rossz gyógyszert vesz be vagy elcsúszik egy banánhéjon. Minden ember meghal, de hogy milyen módon, csak találgatni lehet. Így hát lehet bármily csekély esélye annak, hogy a hídon cigarettázva fogok felrobbanni, de azért ez nem azt jelenti, hogy egyáltalán nem történhet meg, csak azt, hogy nem igazán lehet rá számítani, mint ahogy arra sem volt túl sok esély, hogy összehozzon a sors Zhang Xiaoyinnel. Beleszerettem, és épp ezért például ezt az esélyt mindennél jobban szeretem, azt viszont, hogy egy robbanás felrepít az égbe, annál kevésbé, s ez utóbbiról fiatalkoromban sem vélekedtem másképp.

Vannak időszakok az ember életében, amikor teljesen összekuszálódnak a gondolatai. Ráadásul minél fontosabb egy pillanat, rendszerint annál könnyebben csinál hülyeségeket, másnap meg, amikor visszagondol rá, olyan az egész, mintha csak egy álom volna.

1992-ben sem volt ez másképp, amikor teljesen összezavarodva álldogáltam a gyár kapujában, és a mára már halott portás meredten bámult rám – az egész mintha csak valami álom lett volna. Még mielőtt beadtam a felmondásomat, tüdőrákkal diagnosztizálták, egyszer egy tócsányi vért köhögött föl a gyár bejáratában, bevitték a kórházba, ahonnét aztán soha többé nem tért vissza. De 1992-ben még kutya baja nem volt. – Üzletet tanulsz? – szegezte nekem a kérdést szájából kilógó cigarettával. Fogalmam sem volt róla, hogy mit ért azalatt, hogy „üzletet tanulok”, később aztán megtudtam tőle, hogy a munkás „csinálja az üzletet”, a tanonc pedig „tanulja”. – És honnan tudja, hogy „tanulok”? – kérdeztem. Harminc éve ül már a kapuban, és ha még ennyi érzéke sem volna ahhoz, hogy ki kicsoda, akkor aztán tényleg teljesen elpazarolta volna az életét, válaszolta. Harminc éven keresztül egy kaput bámulsz, te vén csirkefogó, mi más volna ez, mint az élet elpazarlása, gondoltam magamban.

A gyár kapujában állva néztem, ahogy a munkások ki-be járkálnak. Ugyanolyan furcsa színű munkaruhát viseltek mind, talán kéket, vagy zöldet, vagy kékeszöldet? Mivel képtelen voltam eldönteni, felmerült bennem, hogy színvak, de legalábbis színtévesztő vagyok. Ha azonban valóban színvak lettem volna, nem is dolgozhattam volna a gyárban, és akkor maradt volna a cigarettaárulás az utcán… Riasztó volt belegondolni, hogy nemsokára én is állandóan ilyen munkaruhát fogok hordani, még étkezéskor és a vécén is. A középiskola felső tagozatán rezzenéstelen arccal vettem részt mindenféle bandaharcokban, csínytevésekben vagy garázdálkodásban, volt, hogy még téglát is ragadtam, nem féltem én akkoriban sem embertől, sem istentől, a hatóságokra meg tettünk magasról. A gyárkapuban azonban mégis kicsit megrettentem, bár magam sem tudnám megmondani pontosan, hogy miért. Csak az járt a fejemben, hogy mostantól sem a lányokra, sem a harcokra nem lesz energiám, mert a kalóriáim kizárólag a szacharingyártás oltárán égnek majd el, mintha zsákutcába kerültem volna, úrrá lett rajtam a kilátástalanság és a melankólia.

Megkérdeztem az öreget a portán, hogy hol találom a munkaügyi osztályt, mert ott kell jelentkeznem. A gyárkapuval szemközti irodaépületre mutatott: az épület előtti virágágyásban félig kiszáradt cédrus kornyadozott, levél nélküli ágaival akár egy félig elfogyasztott hal. A harmadik emeletre menjek, tette még hozzá az öreg.

Beállítottam a biciklimet a tárolóba, felmentem a harmadik emeletre, a félhomályos folyosó fala jelmondatokkal volt teleaggatva, mint például a „Biztonságos termelésre törekedve haladunk előre!” meg más hasonlókkal. Nyugalom honolt a munkaügyön, csak egyetlen nő ült az irodában. – Tanonc vagy, ugye? – kérdezte, amint bedugtam a fejem. – Gyere, töltsd ki az adatlapot! – Beléptem. Valójában egy durcás kislány fogadott, egész csinos, bár hegyes kis orrával és világos szemöldökkel keretezett fakó tekintetével úgy tűnt, mintha duzzogna, idővel azonban rájöttem, hogy nem duzzog, egyszerűen így néz ki, amitől csak még aranyosabban festett. – Hogy hívnak? – kérdezte Durcáska. – Lu Xiaolu, „lu” az „út” „lu”-ja és „xiao” mint „kicsi”. – Durcáska egy köteg papír közül kikereste a jelentkezési lapomat. – Hogy micsoda?... Vicces ez a név, Lu Xiaolu, kétszer is benne van az „út”. – Szólíts egyszerűen Xiaolunak – jegyeztem meg.

Miután kitöltöttem a hivatalos jelentkezési lapot, Durcáska így szólt: – Lu Xiaolu, menj át a szomszédos előadóterembe munkavédelmi eligazításra!

– Mi az a munkavédelmi eligazítás? – kérdeztem.

– Személyre szabott munkavédelmi oktatás. Ha valaki vegyipari üzemben dolgozik, nincs fontosabb a biztonságnál. Megértetted? – magyarázta a Durcáska.

– Megértettem – válaszoltam.

Amikor beléptem, már vagy tízen ültek az előadóteremben, és még utánam is folyamatosan érkeztek az emberek, csupa tanonc. Fel is ismertem közülük az egyik középiskolai évfolyamtársamat, ő volt a kémiafelelősünk, így tulajdonképpen a világ legtermészetesebb dolga, hogy egy vegyi üzemben kötött ki. De még mielőtt bármivel felheccelhettem volna, belépett az ajtón egy középkorú férfi, haja bozontos, mint a madárfészek, orrán „szódásüveg” szemüveg, és magát a munkavédelmi osztály kádereként mutatta be.

Még korábban az apám is tartott nekem egy egyszerű munkavédelmi oktatást, például: tilos a termelési területen dohányozni; nem szabad a csövek alatt összevissza lófrálni; robbanáshangra futásnak kell eredni, és szaladni, ahogy csak bírja az ember lába; tilos kézzel hozzányúlni egy áramütést szenvedő emberhez (bottal kell leválasztani). A legbennfentesebb tanács, amivel ellátott, hogy mindenképpen széllel szemben fussak, ezt vagy százszor elmondta, sőt, amikor robbanás történt a gyárban, gyakorlatban is bemutatta. A munkavédelmi osztály káderének az okítása nem sokban tért el az apámétól, beszélt ilyen-olyan szabályokról, hogy ezt nem szabad meg azt nem szabad, teljesen elálmosodtam tőle. Végül bejelentette, hogy akkor most átvisz minket a munkavédelmi bemutatóterembe. A tíz-egynéhány tanonccal együtt felálltam, felmentünk a negyedik emeletre, és ott bementünk egy koromsötét helyiségbe. A káder meghúzta a villanykapcsolót: a szemünk előtt feltárulkozó látványtól egyszeriben elillant minden fáradtságunk, és attól kezdve élénken figyeltünk mindenre, amint mond.

A falakat a legkülönfélébb balesetet szenvedett emberek képei borították: szétszaggatott vagy félig megpörkölődött testek, égéstől, eséstől, áramütéstől halálos kimenetelű balesetek áldozatai, de voltak levágott kezek, megnyúzott lábak és savmart, húsgombóchoz hasonlatos fejek is. Az egész inkább kínzási módozatokat bemutató kiállításra, semmint munkavédelmi oktatásra hasonlított. A legérdekesebb az a kép volt, amin nem volt semmi. – Ez meg mi? – kérdeztem rá a munkavédelmi kádernél.

– Egy ember, aki robbanásban halt meg – válaszolta teljesen komolyan.

– És hol van az az ember?

– A robbanás következtében semmi sem maradt belőle.

Akárhogy meresztgettem a szememet, nem tudtam rájönni, hogy mi a tanulsága ennek a képnek, mivel egy kupac csempe- és téglatörmeléken kívül semmit sem lehetett látni, így még a képzelőerőm sem igen segített.

A munkavédelmi osztály kádere rám nézett: – Úgy tűnik, nagyon megragadott téged ez a kép – jegyezte meg

– Nem rossz. Olyan, akár egy absztrakt festmény, bármi eszébe juthat róla az embernek – válaszoltam.

Összefont karral állva szemlélte velem együtt a képet. – Szerinted melyik a legjobb módja a halálnak? – szegezte nekem váratlanul a kérdést. A döbbenettől hebegni-hápogni kezdtem, és nem jött ki semmi értelmes a számon. Ő maga válaszolta meg a kérdést, hogy szerinte a robbanás a legszerencsésebb módja a halálnak, hiszen egy pillanat alatt megsemmisül az ember, mindenféle fájdalom nélkül. Semmit nem érez, miközben apró cafatokra szakad. Annál szerencsétlenebbek viszont, akiket áramütés ér, különösen, ha 380 voltos ipari áramról van szó, hiszen az ember agya teljesen tiszta marad, miközben képtelen leszakadni a vezetékről, így tudja pontosan, hogy meg fog halni, és lassan valóban be is következik a halál. Az áramütéstől ráadásul görcsbe rándul a test, ezért a holttest mindenféle alakot ölthet, például a gerinc teljesen hátrahajlik, mint egy akrobatáé, a fej meg a nadrág lágyékrészénél bukkan elő. Egy olyan ember számára, aki tudja, hogy közel a halál, nincs is ennél fájdalmasabb gondolat. És ott vannak még azok is, akiknek gép viszi le a kezét, a fájdalom azonban örökre az agyukba ég, és libabőrösek lesznek, ha csak rápillantanak a nyomorék kezükre. A sort azokkal folytathatjuk, akiknek sav ömlik az arcába, annál a kínnál állítólag még a halál is csak jobb lehet.

Végigfutott a hátamon a hideg, de a káder igyekezett megnyugtatni: – Valójában nem lesz baj, amíg betartod a szabályokat és az előírásokat. Tíz emberből hét-nyolc azért szenved balesetet, mert áthágja a szabályokat. – Ez volt az első olyan információ, aminek már volt némi okító tartalma. – Csakhogy – folytatta tovább –, ha lángba borul a városkapu, a tóban lévő halak is kipusztulhatnak. Így hát az is megeshet, hogy mások halnak meg, és nem az, aki áthágja a szabályokat.

Nagy hatással volt rám ez az oktatás, de pont emiatt, amikor beálltam tanoncnak, a mester leteszetoszázott meg nyámnyila, betojós alaknak nevezett. Ekkor elmeséltem neki a kiállítóteremben látottakat és hallottakat, de ő csak somolygott a bajusza alatt, és miközben jót nevetett rajtam, megjegyezte, hogy ezzel ne foglalkozzam, mert az a fickó a munkavédelmi osztályon egy perverz alak, akit mindenki csak „Barom Bé” gúnynéven emleget. Rákérdeztem, hogy mire utal a „Barom Bé”, mire elmondta, hogy a Bé arra, hogy „béna”, a „barom” meg csak rátesz még egy lapáttal. Egy szerencsétlen, bunkó lúzerről van szó, és ha tovább bénázok, én is ki fogok érdemelni valami hasonló gúnynevet. Mit tehettem mást, nagyon azon voltam, hogy elfelejtsem a kiállítóteremben látottakat, noha akkor még nem is gondoltam bele, hogy milyen komoly lelki terhet rótt rám az a látvány. Amíg az ember nem lát a saját szemével valódi halottakat, levágott karokat és lábakat, elképzelhetetlen, hogy olyan rettenthetetlenné váljék, mint a mesterem.

Meg is kérdeztem akkor Barom Bét, hogy honnét vannak azok a képek a kiállítóteremben. Azt válaszolta, hogy valamelyik felettes osztály állította össze és küldte szét a különböző ipari és bányászati vállalatoknak „a múlt tévedése a jelen tanítómestere” jegyében. (Barom Bé kétségtelenül nagyon értett hozzá, hogy mikor kell bevetni egy-egy szólást, ráadásul nagyon jól ismerte az állandósult régi szókapcsolatokat. Nem szeretnék a „múlt tévedésévé” válni, hogy aztán egy sötét kiállítóteremben kiaggatott kétdimenziós képen köszönjek vissza a tanoncok szemléltetőanyagaként. – És vajon van joguk felhasználni ezeket a képeket? – faggattam tovább Barom Bét.

– Én munkavédelmi és nem jogi oktatással foglalkozom.

Azért felébreszthettem benne némi együttérzést, mert ezt követően áttért az esélyek latolgatására. – Valójában nincs miért aggódni, mert kevesebb a baleset, mint az amerikai vállalatoknál – magyarázta Barom Bé –, a gyár megnyitása óta csupán két villanyszerelő vesztette el az életét, és ennek is már több mint tíz éve, ráadásul a hozzád hasonló középiskolát végzett diákok amúgy sem rendelkeznek a villamossági szakmunkákhoz szükséges képesítéssel, így jobbára gépkezelői munkára osztanak be, a gépkezelői munkakörben dolgozók között pedig nem jellemző, hogy valaki áramütésben haljon meg, akkor már inkább robbanásban, de mind ez idáig egyetlenegy ember sem vesztette így az életét, és csupán egy olyan eset történt, amikor valakinek a fülét vitte le a robbanás, ami azt jelenti, hogy a gépkezelők halálozásának az esélye mondhatni elenyésző.

Barom Bé elmondta utána még azt is, hogy a gyár munkásai közül hárman haltak meg közlekedési balesetben, és több mint százan rákban, ennek alapján jóval kisebb annak a valószínűsége, hogy valaki üzemi balesetben hal meg, mint hogy közlekedési balesetben vagy rákban, ahhoz pedig még csak ott sem kell dolgoznia az embernek, hogy autóbaleset vagy rák okozza a halálát.

Miután befejezte a mondandóját, a vállamat veregetve rákérdezett: – Tudod-e, hogy mi az a valószínűség?

– Tudom – válaszoltam –, olyan, mint az osztás.

– Így van, tanuld hát meg, hogy nevező légy, és ne számláló, s akkor minden rendben lesz! – okoskodott Barom Bé.

Ezzel véget is ért a munkavédelmi oktatás, Barom Bé mindannyiunknak adott még egy bizonyítványszerű valamit, amelyen kék pecsétet virított. Fogalmam sem volt, hogy mi haszna van ennek a papirosnak, de talán megóvja a tulajdonosát a balesetektől, mint annak idején a Vörös Könyvecske. Barom Bé elmondta, hogy nem ez a lényeg, hanem ez a bizonyítvány tanúsítja, hogy részesültünk munkavédelmi oktatásban, így ha balesetben meghalunk vagy rokkanttá válunk, akkor minket terhel minden felelősség, míg ő, Barom Bé mossa kezeit; miután átadta a bizonyítványokat, mosollyal az arcán el is tűnt.

Miután elment, Durcáska közölte velünk, hogy másnap pontban nyolc órakor jelentkezzünk a munkaügyi osztályon, hogy kioszthassák számunkra a munkát. Ezt követően hazaengedtek. Még mielőtt lejárt volna a munkaidő, én már el is hagytam a gyárat, s bár ugyanolyan hevesen tombolt a tájfun, az eső már elállt. – Lu Xiaolu, én mégis inkább eladó leszek – zúdította rám váratlanul az évfolyamunk kémiafelelőse, amint kiléptünk a kapun.

Sok-sok évvel később ugyanazon a hídon állva felidéztem a legelső alkalmat, amikor arra jártam: azután történt, hogy elbúcsúztam attól a kémiafelelős évfolyamtársamtól. Soha többé nem találkoztunk, állítólag nem is bolti eladó, hanem értékesítési ügyintéző lett végül egy mezőgazdasági gépgyárban.

Végtelenül elkeseredett voltam akkor ott, azon a hídon, mert úgy éreztem, hogy a kémiafelelős osztálytársam az én végakaratomat valósítja meg azzal, hogy eladó lesz. A végakarat, természetesen, az elhunyt szándékára utal, bár tulajdonképpen semmivel sem éreztem jobban magam, mintha meghaltam volna. Az kavargott a fejemben, hogy a szacharingyáron kívül nincs más hely a számomra, ahová elmehetnék dolgozni, és a legjobb esetben, mint ahogy apám előrevetítette, gépész vagy villanyszerelő mester válik belőlem. Leállítottam a biciklit a hídon, a korláthoz léptem, és sok-sok év elteltével ismét kilencven fokban meghajlítva a derekam kihajoltam a korláton, hogy meredten bámuljam a zavarosan hömpölygő folyót. Semmi mást nem láttam akkor, mint vizet, a folyó egy pillanat alatt betöltötte a teljes látómezőmet.

MÁSODIK FEJEZET

A szivattyúk királya

A gyárban megtanulja az ember, hogy áldozatok nélkül nincs eredmény, magyarázta az apám, ami pontosabban fogalmazva azt jelentette, hogy szívás nélkül képtelenség érvényesülni (ez a nagyon durva tanulság), és ezért, természetesen, meg kell tanulni, hogyan védje meg magát az ember.

– Ha például robbanás történik, egy pillanatig sem kell az állami vagyonra gondolnod, csak szélsebesen kereket oldanod, és futni, futni, míg be nem görcsöl a lábad. Ezenkívül viszont oda kell tenned magad a munkában, és robotolnod, mint egy igavonó barom, mert különben a szakipari főiskola álma egy életre szertefoszlik.

– Apa, te, aki egész életedben mérnökként dolgoztál, mégis milyen alapon papolsz itt nekem?

– Mit tudsz te? – vágta rá az apám. – A kulturális forradalom alatt rakodómunkásként dolgoztam, három teljes éven át cipeltem hordókban a mindenféle alapanyagokat.

– Hogy mi? Sosem beszéltél nekem erről! – jegyeztem meg.

– Apádat számos balszerencse érte akkoriban – vágott közbe az anyám –, de senkinek sem mert beszélni róla, nehogy elvigyék átnevelésre.

– De most már beszélhet – vágtam rá. – És ha be merik zárni átnevelésre, én esküszöm, hogy megölöm a gyárigazgatót.

Igaz volt, hogy az apám valóban hordószám cipelte a vegyipari alapanyagokat. 1971-ben, még a születésem előtt, amikor technikusként dolgozott, elkísérte az anyámat moziba, ahol egyszer csak észrevette az akkori gyárigazgatót, ott ült előtte egy irodista nővel. Abban az időben, úgy hírlik, hogy a férfi-nő közötti ügyködések helyszíne jobbára a mozi volt, mert ott a sötétben jól lehetett tapizni egymást, de állítólag még olyanok is akadtak, akik a Nők vörös különítményére maszturbáltak. Sajnálatos módon azonban a gyárigazgató oldalra fordította a fejét, és ekkor észrevette az apámat, aki ezt követően egy szó nélkül kislisszolt az anyámmal. A történtek után az apám és a gyárigazgató egyaránt úgy tett, mintha mi sem történt volna, és hallgatólagos megegyezésük alapján mindketten tartották is a szájukat. Két hétre rá az apám a raktárba ment alapanyagért, a növényvédőszer-gyárnak nagyon nagy volt a raktára, ott bolyongott benn, amikor egyszer csak valami neszt hallott, patkánynak vélte, ezért közelebb ment, hogy szemügyre vegye, először két pár cipőt vett észre, azután egy szoknyát látott meg, majd pedig egy szögvason csüngő melltartót. Végül az apám meglátta a gyárigazgatót és azt az irodista nőt. Apám ott állt közöttük és a levetett ruháik között, de mintha az egészet csak álmodta volna. Ha eszed ágában sincs házasságtörésen kapni valakit, mégis megtörténik, akkor az egész helyzet egyfajta furcsa, illuzórikus érzést kelt benned, olyasmit, mint valami buja álom. Csak sajnos a buja álmot rémálom követte, mert apámat áthelyezték egy műhelybe hordókat cipelni, amelyek egyesével vagy hatvan jint[3] nyomtak, és ezeket kellett a műhely egyik végéből elgörgetnie a másikba, de naponta több mint százat, kis híján beleroppant a dereka.

– Eleget hallottam, most rögtön keresek valakit, hogy agyonverje azt a szemetet – háborogtam.

– Százéves dolog, ráadásul később letartóztatták azt a gyárigazgatót – mondta az anyám.

Apám állítása szerint, ha akkor nem tartja a száját, a gyárigazgató koholt vádak alapján átnevelő fogházba juttatja. Abban az időben egy gyárigazgatónak könnyű volt elbánnia egy kis technikussal, elég lett volna néhány acéldarab, amit az öltözőszekrényébe dugnak, hogy megvádolhassák lopással, súlyos esetben pedig akár szabotázzsal is; ez utóbbiért a munka útján történő átnevelés még enyhe büntetésnek számított, akár munkatáborba is kerülhetett volna. Apám szó nélkül nyelt hát három évig, és amikor arról faggatták, hogy mivel lépett rá a gyárigazgató tyúkszemére, hülyének tettetve magát úgy reagált, mint aki nem emlékszik semmire, így végül sikerült megúsznia a nagyobb katasztrófát. Végül eloszlottak a felhők, a gyárigazgatót nyilvánosság elé állítva elítélték, és ekkor az apám végre fellélegezhetett, és hülyéből ismét normális emberré válhatott.

– Apa, azért ez kemény, és még így is, hogy egész nap güriztél, sikerült összehoznod engem, ez tényleg nem semmi! – tréfálkoztam. Anyám viszont nyakon csapott ezért a beszólásomért.

– Ha akkor nem erősködsz annyira, hogy menjünk moziba, bele sem futok a gyárigazgatóba… – panaszkodott anyámnak az apám.

– Magad kerested a bajt – vágta rá erre az anyám. – Miután megláttad azt a szoknyát meg a melltartót a raktárban, mi a fenének kellett megnézned, hogy mi folyik ott? Miért nem léptél le szép csendben?

– A melltartóra nem volt ráírva a nevük, honnan tudhattam volna, hogy a gyárigazgatóba botlom újra?

Ha a szüleim egyszer belekezdtek, akkor annak nem volt se vége, se hossza. Én közben elvégeztem egy egyszerű számítást: ha életem hátralévő részében, azaz 1999-től 2033-ig nyersanyaggal teli hordókat fogok cipelni, akkor ebben a negyven évben mindennap száz hordót fogok arrébb vinni, amelyeknek a súlya egyenként hatvan jin, de mivel hétvégénként nem kell dolgozni, így az életem folyamán összesen valamivel több mint hetvenezer tonnát fogok megmozgatni. A távolság viszont nem túl nagy, csupán néhány tíz méter. Egy élet munkájával egy emeletes házat fogok átcipelni az utca egyik oldaláról a másikra. Akárhogy is, meglehetősen pesszimista ez a kilátás.

A munkavédelmi oktatást követően valójában nem kezdtem el rettegni attól, hogy felrobbanok. Különben meg Barom Bé is megmondta, hogy meglehetősen csekély ennek a valószínűsége. A kiállítóteremben lévő halott emberek fényképét nézegetve kétféle tévképzet alakulhat ki az emberben: az egyik, hogy holnap veled is valami hasonló tragédia fog történni, mint ahogy az évfolyamunk kémiafelelőse gondolta; a másik pedig, hogy veled semmiképpen sem fog ilyesmi történni, ebbe a csoportba tartozom én is. Teljességgel meg voltam róla győződve, hogy ebben az életben nem fogok robbanás miatt felrepülni az égbe, majd cafatokban lepotyogni a földre, szerintem kórházi ágyon lehelem majd ki a lelkemet a fiam, az unokáim és a dédunokáim körében, és nem lesz belőlem sem mártír, sem esettanulmány, a fényképem pedig semmiképpen sem fog elrettentésül megjelenni valamelyik országos vegyi üzemi egység falán. Az viszont mint valami rémálom kísértett: ha tényleg rakodómunkásnak osztanak be, aminek szintén elenyésző a valószínűsége, akkor a sorsom valamivel több mint hetvenezer tonna megmozgatása lesz.

Később az apám elmondta, hogy az alapanyagokkal teli hordók cipelése manapság a vándormunkások dolga, semmiképpen sem osztják olyasvalakire, aki középiskolai érettségivel rendelkezik, mert az a „tehetség pazarlása” volna, és ezt nagyon komolyan veszi az állam. Apám hátulról megpaskolta az amúgy meglehetősen melankolikus fejemet, és így szólt: – Nyugodj meg, gépész lesz belőled, annál rosszabb nem lehet.

Valójában az apám képtelen volt megérteni egy pesszimista ember gondolatmenetét. Továbbpörgetve a sorsról alkotott elképzelésemet arra jutottam, ha gépész lesz belőlem, akkor az életem arra fog elmenni, hogy több tízezer szivattyút életre keltsek. Ha eladó leszek, egész nap pénzt fogok számolni, ha irodista, naphosszat egy napórát bámulok, ha mérnök, akkor egy életen át műszaki rajzokat készítek, csakhogy nincs értelme egyiknek sem. Mégsem adtam hangot a gondolataimnak, mert unalmas és világfájdalmas.

A különféle munkakörök megértéséhez elkel még egy kis magyarázat. A gyárban az emberek két nagy csoportra oszthatók: káderek és munkások. A munkások szerint a káderek nem végeznek munkát, de ez nem igaz, mert a propagandaosztályon faliújságot készítenek, a munkásszakszervezetek kulturális eseményeket rendeznek, a pénzügyi osztályon könyvelnek meg kiutalják a fizetéseket, és természetesen ez mind-mind munka. Csakhogy a munkások szemében szart sem érnek, hiszen nem égetik a kalóriát. Akárhogy is, a munkások nagyon irigykednek az irodán dolgozó káderekre azon egyszerű okból, hogy az ember, természettől fogva, nem szereti a fizikai munkát.

A munkások között is létezik egyfajta hierarchia. Aki három műszakban dolgozik, az pancser, aki pedig csak nappali műszakban, az király. De például a mi vegyi üzemünkben a karbantartó gépészek lenézik a kizárólag nappali műszakban dolgozó irodistákat (mert szerintük ők nem is végeznek munkát), de lenézik a három műszakban güriző gépkezelőket is (őket meg pancsernak tartják).

Mielőtt elkezdtem volna a munkát a gyárban, a gépészetet meglehetősen unalmasnak gondoltam, mert az a kép élt a fejemben a gépészekről, hogy mokány, tömzsi nyakú, szakállas fickók, akik egész nap kombinált fogóval a kezükben rohangálnak fel-alá, és tetőtől talpig olajosak. Természetesen a munkásosztályról kialakított sztereotípia alapján gondoltam mindezt, ami korábban még menőnek is számított, csakhogy a kilencvenes évekre elvesztette minden vonzerejét. Apám viszont nagyon megharagudott rám, mivel ő rendületlenül kitartott amellett, hogy a gépészetben van jövő, mivel nyugdíjazás után bicikliszerelő standot nyithat az ember. És nyomatékosításképpen vagy százszor el is ismételte, hogy bicikliszerelő, bicikliszerelő, bicikliszerelő. – Apa, ha végre nyugdíjba vonulok, csakis madzsongozni fogok, ki akar akkor biciklit szerelni? – mondtam erre én.

– Kezedben egy szakmával sosem lesz gond a megélhetés, érted ugye? – magyarázta az apám.

Mielőtt hivatalosan is gépész lett volna belőlem, apám elvitt látogatóba az egyik unokatestvéréhez, hogy segítsen levetkőzni a lusta és élvhajhász szokásaimat. Az apám elmondása szerint ez az unokatestvére tizenhat éves kora óta dolgozik, és harminc év gépszereléssel a háta mögött a két keze akár két kombinált fogó, bármikor bárkit meg tudna fojtani velük. Szerintem apám bele sem gondolt, hogy mennyire rémisztő volt számomra ez a hasonlat, hiszen ha neki is kombinált fogó lett volna a tenyere helyén, nagy gáz lett volna, ha azzal vág pofon. Ő csak úgy gondolkodott, hogy jobb „eső előtt a köpönyeg”, hiszen minden trükköt bevetett annak érdekében, hogy derék munkás váljék belőlem.

A nagybátyám családja Daicheng nyugati részén élt, ez a terület már Qianlong császár ideje alatt is nyomornegyed volt, és az eltelt kétszáz év alatt sem sokat változott: ameddig szem ellát, bambuszból és linóleumból összetákolt viskók sorakoznak. Ráadásul, ha egyszer lángra kapnak, a legkisebb szélben is vagy húszlis körben leégnek. Az egyik ottani viskóban lakott a nagybátyám. Átszeltük az apámmal a nyomornegyedet elválasztó keskeny utcát, majd rövid bolyongás után a sikátorokban, egy nyilvános vécé mellett elhaladva, egy koromsötét helyiségben találtunk rá az unokabátyámra. Tulajdonképpen egy gépészműhelyben laktak, a berendezés legalábbis erről árulkodott: gépészbrigád által hegesztett vasszékek; asztalként a gépészrészleg mázsás munkapadja szolgált; a ventilátor pedig a gyárból származó, védőrácsháló nélküli kimustrált darab, aminek a keverőlapátjai még megvoltak, így egy óvatlan pillanatban bárki levághatta vele a kezét. Egy mahagóni, faragott keretes ágy árválkodott még a műhelyben a maga antik dekadenciájával, mintha a családunk Qing-dinasztiabeli ősei hagyták volna hátra örökül, az apám elmondása szerint azonban a nagybátyám rabolta el 1966-ban valakinek a házából.

Mielőtt beléptünk volna, női kiáltás hasított a fülünkbe, a nagynéném volt az. Éppen ekkor dobta ki a nagybátyámat a nyakánál fogva, azt a nagybátyámat, aki kombinált fogó kezével amúgy képes lett volna bárkit megfojtani. Ez volt az első találkozásom vele, amint a nagynénémmel is. A nagybátyám valóban nagydarab, robusztus ember volt, még a combomnál is vaskosabb karokkal, amik ökölbe szorított kézzel úgy festettek, akár két fatönk. A nagynéném nagyjából feleakkora volt, mint ő, mégis ő penderítette ki a férfit a házból, még el is taszajtotta vagy ötméternyire, majd hatalmas csattanással berántotta mögötte az ajtót.

A nagybátyám megdörgölte a nyakát, felém fordította a fejét, és rám nézett. Meglehetősen kínos volt a helyzet, de ez láthatólag nem különösebben zavarta őt, leveregette a port a nadrágjáról, majd elvitt minket tésztát enni.

Miután kényelmesen elhelyezkedett, feltárulkozott előttünk az igazi gépész: körmei alatt eltávolíthatatlan olajos, fekete kosz, dohányzástól rozsdaszín fogak, testéből pedig penetráns kenőolajszag áradt. Átfutott az agyamon, hogy a nagynéném helyében én is kipenderítettem volna az utcára.

Apám elmondta a jövetelünknek az okát, ami láthatólag nagy örömmel töltötte el az unokatestvérét. A vállamat veregetve így szólt: – Xiaolu, hány éves is vagy az idén?

– Húsz – válaszolta helyettem az apám. – Ma elsősorban a tapasztalataidra vagyunk kíváncsiak, hogy ráhangolódhasson a dologra.

A nagybátyám szájába véve egy cigarettát nekem szegezte kérdést: – Tudod-e, hogy mi a lelke a gépészetnek?

Mivel nem voltam felkészülve ilyen filozofikus kérdésekre, jobb híján csak megráztam a fejem.

– A szakértelem! A szakértelemnél nincs fontosabb! – válaszolta helyettem.

Ezután elmondta, hogy egy gépésznek nagyon ügyesnek kell lennie, mert például egy csavar betekerése egyáltalán nem csak a nyers erőn múlik, hiszen lehet bármekkora ereje valakinek, akkor sem biztos, hogy meg tud moccantani egy rozsdás csavart, ha pedig szétgányolja a csavarfejet, sosem fogja kitekerni. A szerszámgépek javítása is nagy szakértelmet igényel, ráadásul van néhány olyan külföldi berendezés, amelyekhez az egész országban nem találni embert, aki rendesen meg tudná szerelni, ha történetesen rendelkeznék ilyesfajta tudással, akkor olyan volnék, mint a devizatartalék, jó sok pénzt spórolnék meg az országnak. A másik dolog, hogy a berendezések karbantartásához jó memória is szükséges, mert olyanok, mint a nők. Ha egyszerre húsz nővel kavarsz, könnyen megeshet, hogy egy óvatlan pillanatban másik nő nevét kiáltod az ágyban. A nagybátyám még azt is elmondta, hogy a gépészet legnagyobb előnye, hogy mindig van alkalom egy kis fusizásra, ha például felállítasz egy bicikliszerelő standot egy sikátor bejáratában, ötszáz yuan pluszt is meg tudsz keresni havonta. A kerékpárok javításához is szükség van a szakértelemre, meg persze szerszámokra és egy fix helyre is, de azért az sem árt, ha időnként kiszórsz egy kis üvegtörmeléket az útra. A nagybátyám azt is elmondta, hogy a gépészet szakmunka, és a kiemelkedő szaktudással rendelkező gépészek még a gyárigazgatók elismerését is kivívhatják maguknak. A gépészeknek továbbá lehetnek tanoncaik, és a tanoncoknak ajánlatos cigarettával és alkohollal kimutatni a mester iránti tiszteletüket, különben semmit sem fognak tanulni, és örökre 2-es besorolású gépészek maradnak, akik a csavarok betekerésén és meglazításán kívül mást nemigen csinálhatnak. Egy szó, mint száz, a gépészek munkája sokkal elviselhetőbb, mint a vegyipari üzemekben három műszakban dolgozó gépkezelőké, akiknek a biológiai órájukat felborítva késő éjszakáig vagy napnyugtától napfelkeltéig kell dolgozniuk, ráadásul a mindenféle mérgező gáztól, amit belélegeznek, furcsa gyerekeik születhetnek.

Mivel egyre irracionálisabb dolgokról beszélt, az apám félbeszakította: – Xiaolu elsősorban azért megy a gyárba dolgozni, hogy legyen lehetősége felvételizni a szakipari főiskolára, és a jövőben irodai munkát végezhessen – magyarázta.

– És melyik osztályra menne? – kérdezte a nagybátyám.

– Szeret rajzolni, és már az iskolában is készített néhány faliújságot, ki tudja, talán a propagandaosztály volna a legjobb – válaszolta az apám.

– A propagandaosztály tényleg jó – vágta rá a nagybátyám, és közben tovább veregette a vállamat. Szívem szerint elhúzódtam volna, de féltem, hogy akkor meg bele fog csapni a tésztástálba, így tűrtem a fogamat összeszorítva. – Xiaolu, jó, hogy szorult beléd némi ambíció! – folytatta a nagybátyám. – Ráadásul sokkal szebb a bőr