Mark Greaney: On Target

Copyright © Mark Strode Greaney, 2010

Hungarian translation © Tamás Gábor, 2021

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Mark Greaney: On Target

The Berkley Publishing Group, Published by the Penguin Group, New York, 2010

Fordította: Tamás Gábor

ISBN: 978 963 598 028 4 (epub)

ISBN: 978 963 598 029 1 (mobi)

Agave Könyvek

Felelős kiadó: A kiadó ügyvezetője

Borító: Faniszló Ádám - Coverist Studio

Felelős szerkesztő: Velkei Zoltán

Szerkesztő: Kővári Bettina

Szaklektor: Sántha Gergő

Korrektor: Balázs Piroska, Boncz Éva

Tördelés: KFBook Design Studio

Műfaj: thriller

Nagynénémnek,

Dorothy Greaney-nek.

Köszönöm az életem során kapott szeretetet és támogatást!

(És elnézést az összes káromkodásért.)

Viharfelhők csüngtek kövéren a nedves levegőben az Ír-tengernél, lassan vonultak el a halászcsónak fedélzetén álló bérgyilkos fölött. Néhány rikoltozó ezüstsirály keringett a jármű körül, amikor még néhány kilométernyire járt a parttól – most, hogy már a kikötő csatornájába ért, tucatnyi példányból álló raj köpülte a ködöt fehér szárnyával.

A tengeri madarak rikoltozva veszekedtek a hajóval, figyelmeztetéseket kiáltottak az ír partoknak, hogy egy gyilkos érkezett.

Ám a vészkiáltások belevesztek a vízpárába.

A csónak reggel nyolc előtt kötött ki a helyén. A bérgyilkos lesétált a fedélzetről a rakpartra, egyetlen pillantást sem vesztegetve a legénység két tagjára. Még csak meg sem szólalt a három órában, ami azóta telt el, hogy a Lochin márkájú jármű nemzetközi vizeken átvette utasát egy litván teherhajóról. A fedélzeten maradt, sétált a tattól az orrig, és vissza, éberen figyelte a kavargó tengert, fekete, kapucnis esőkabátja óvta a sós permettől, no meg a csónakot irányító apa és fia kíváncsi pillantásaitól. A legénység a szigorú utasításainak megfelelően az út során végig a kormányosfülkében maradt. Azt mondták nekik, vegyenek föl egy utast, aztán pedig tartsák magukat távol tőle, és térjenek vele vissza a Dublintól északra található Howth-öbölbe. Miután partra tették aznapi különös fogásukat, élvezhetik a fizetséget, és persze tartaniuk kell a szájukat.

A bérgyilkos átvágott a tengerparti falucskán a parányi vasútállomásig, és vett egy jegyet Dublin központjába, a Connolly állomásra. Volt még egy félórája, úgyhogy lesétált a lépcsőn az alagsorban található pubba. A Bloody Scream teljes ír reggelit szolgált föl a kikötőben dolgozó halászoknak – a hosszú és keskeny helyiségben jócskán akadtak tojással-kolbásszal és sült babbal megrakott tányérokról lendületesen falatozó férfiak, akik pintnyi tintafekete Guinnessekkel öblítették le az egészet. A bérgyilkos tudta, hogyan kell beleolvadni ismeretlen környezetbe – csak mordult és intett, így leplezte külhoni akcentusát, majd ugyanazt rendelte, amit a többiek ettek. Neki is látott a tányérnak, és még a sörével is végzett, mielőtt otthagyta a Bloody Screamet, hogy elérje a vonatát.

Fél órával később már Dublin utcáit járta. Sűrű barna szakálla volt, kék kötött sapkáját a homlokába húzta, még a fülét is eltakarta vele, sálat tekert szorosan a nyakára, a jeges levegő elől sötétkék kétsoros gyapjúkabátjába süllyesztette kesztyűs kezét. Kicsiny vászonzsák lógott a válláról, és léptei ütemére lengedezett. Délnek indult a vasútállomásról, majd a Liffey rakpartján jobbra fordult, azon haladt előre a megeredő hideg esőben.

A bérgyilkos ment tovább.

Szerette volna már maga mögött tudni a megbízatást. A tengeren nem érezte jól magát, és most, az egyre sűrűsödő reggeli tömegben sem, ahogy közelebb ért az O’Connell Streethez.

Csakhogy Dublinban volt valaki, akiről egy befolyásos és vagyonos személy úgy döntött, hogy ki kell iktatni.

És Court Gentry azért jött, hogy gondoskodjon erről.

A gyógyszertárban vett egy csomag paracetamol hatóanyagú tablettát és egy palack vizet. Néhány hónappal ezelőtt megsérült: átlőtték a combját és kést döftek a hasába. Hétről hétre csökkent a fájdalom. A test elképesztő módon tudott regenerálódni, sokkal jobban, mint az elme; Court függővé vált, folyton Vicodint, OxyContint, Demerolt és Dilaudidot akart. Egy nizzai sebész a hasi sebe kitisztítását és bezárását szolgáló műtét óta folyamatosan ellátta ezekkel, ő pedig minden egyes nap bedobott néhány tablettát. Azonban amikor fölszállt a teherhajóra, szántszándékkal nem vitte magával a készletét – most már több mint egy hete nem szedett gyógyszert, és igen nyomorultul érezte magát az önmagára kényszerített méregtelenítő kúra miatt.

A paracetamol nem helyettesítette az erős narkotikumot, ezzel együtt a tabletták bekapkodásának szertartása megnyugtatta.

Három órával azután, hogy leszállt a csónakról, bejelentkezett a folyótól közel egy kilométernyire, a Parnell Street közelében található egyik mellékutcában álló olcsó, kínaiak kezén lévő szállodába. Sötét és dohos volt a szobája, penész- és zsírszag ülte meg a levegőjét: a bűz a két szinttel alatta lévő étteremből érkezett a szellőzőnyílásokon át. A szűnni nem akaró eső majdhogynem vízszintesen esett, de nem sikerült megtisztítania a koszos ablakot: a zsíros mocsok belülről borította az ablaktáblát.

Gentry a hátán hevert a kifeküdt matracon, és semmi nem járt a fejében, csak meredt a plafonra. Több mint egy hetet töltött el a csónakon, és most furcsa is volt, hogy a világ nem ring ide-oda, nem emelkedik és süllyed folyamatosan.

Órákba tellett, mire elszenderedett; a feje melletti ablakon megállás nélkül dobolt a hideg eső.

Délután beült az apró szálloda kínai éttermébe, disznóhúst evett tésztával, és egy frissen vásárolt mobilon feljelentkezett a netre. Egy, az Urálba vezető kalandtúrákat kínáló honlapon bejelentkezett, beütötte a jelszót, hogy beléphessen az alkalmazottaknak fenntartott fórumra. Onnan egy másik jelszóval kapott hozzáférést egy olyan témához, amelyet rajta kívül csak még egy személy olvasott.

A hüvelykjével gépelt, másik kezében a langyos narancslevet tartotta.

Itt vagyok.

Néhány másodperccel később a telefon kicsiny ablaka frissített. Valaki válaszolt.

Remélem, Bangkokban.

Ez a jelszó igazolta a másik személy kilétét. Gentryé a válaszából derült ki.

Nem, Szingipúrban.

Az azonosítás csak az elgépeléssel együtt volt érvényes.

Na és, barátom, jól telt az út? – érkezett a következő válasz. Court beleharapott a sült hajtogatott tésztagombócba, amely olyan zsíros volt, mint az ablak a fenti szobájában.

Igyekezett, hogy ne forgassa a szemét az üzenet láttán.

Ez az út egyáltalán nem telt jól, és Grigor Ivanovics Szidorenko sem volt egyáltalán Court Gentry barátja. Neki nem voltak barátai, és aligha volt valószínű, hogy lett volna egy is Szidorenkónak, akit csak Sidnek neveztek mindazok, akik ismerték őt a nyugati világban. Orosz maffiózó volt, nagyfőnök Szentpéterváron. A szervezete tartotta ellenőrzése alatt az illegális szerencsejátékot, a kábítószereket, a prostituáltakat, a verőembereket, és… az amerikai bérgyilkos kétségbeesésének köszönhetően most ő alkalmazta Court Gentryt is, más néven a Szürke Embert.

Noha látszólag ugyanolyan típusú munkáról volt szó, Grigor Szidorenko korántsem volt olyan, mint Donald Fitzroy, aki éveken át volt Court kezelője, azóta, hogy a CIA kilövési utasítást adott ki rá, és ezzel elkergette Amerikából. Fitzroy befogadta, jó munkákat kínált neki rossz emberek ellen, jól meg is fizette a munkájáért, és egy alkalommal még azzal is megbízta, hogy vigyázzon a családjára. Ám aztán sarokba szorították az angolt, aki Court ellen fordult, és bár azóta hosszan szabadkozott, még az életét is felajánlotta viszonzásképpen amerikai alkalmazottjának, Gentry pontosan tisztában volt azzal, hogy többé nem tudna megbízni benne.

Többé nem tudna megbízni senkiben.

Sid egy mocskos féreg volt, de legalább tudni lehetett ezt róla. Court annyi időre sem bízhatott meg a villásnyelvű orosz rohadékban, amíg minél messzebbre nem hajította magától, viszont hozzáférést biztosíthatott neki a legjövedelmezőbb szerződésekhez is. Sid pedig elfogadta a kikötését, hogy csakis a jogosnak tűnő, de legalábbis az „erkölcsi szempontból semleges” kategória kissé jó oldal felé hajló kilövési megbízásait teljesíti.

Ez pedig ide, Írországba vezette Gentryt.

A dublini út volt az első melója Sidnek. Elolvasta a célpontról készített aktát, elfogadta a melót, online vitatkozott az alacsony összegen, amit kínáltak érte, majd vonakodva belement a dologba.

Dolgoznia kellett, mert elpuhult a pihenőidőben a sérülésektől és a szerektől, márpedig olyasfajta ember volt, aki egyáltalán nem engedhette meg magának, hogy elpuhuljon.

Emlékezetébe véste a célpontról szóló akta kulcsfontosságú részeit – egy-egy mocskos művelet előtt ez volt a bevett eljárás. Név: Dougal Slattery. Életkor: ötvennégy év. Állampolgárság: ír. Magasság: nagy. Súly: kövér. Fiatalon bokszolt, de nem sikerült kitörnie a környék ökölvívótehetségeinek sűrű középmezőnyéből. Aztán munkát talált kemény legényként, és kidobó lett a dublini diszkókban. Fejlesztette a képességeit és bővítette a munkakörét, bevállalt néhány szigorúbb dolgot is a helyi szervezetnek, és lusta lengyel kurvákat pofozott föl meg beverte török drogdílerek fejét, amiért nem hozták a vállalt mennyiségű pénzt. Kis fajsúlyú emberölésekre váltott aztán: bandák közötti cucc, semmi extra, amíg el nem küldték a kontinensre. Amszterdamban aztán megcsinálta a nagy bulit, golyózáporban intézte el a főnöke vetélytársát, miután ököllel kente el a testőrei közül kettőnek a képét.

Innen aztán fölkapaszkodott a bérelt gyilkosok második kategóriájába: mocskos melók Ankarában, Szardínián, Kalkuttában, Tádzsikisztánban. Court felfigyelt az anyagában arra, hogy nem egyedül dolgozott – nem ő volt az ész a munkái mögött, viszont akadtak az életrajzában tiszteletet parancsoló trófeák. Erkölcsi értelemben nem volt benne semmi tisztelnivaló: bizonyítottan végzett egy rendőrnyomozóval, egy becsületes üzletemberrel és egy-két újságíróval is. Ugyanakkor Court értékelte, hogy ha nem is voltak látványosak, de mindenképpen szakértő módon végezték el a munkákat.

Viszont az akta szerint az utolsó alkalom hat évvel ezelőtt volt. Court figyelmét nem kerülte el, hogy Sid dossziéja ezután igencsak karcsú lett. Némi találgatástól eltekintve azóta annyit lehetett tudni az életéről, hogy dobol egy hagyományos ír zenét játszó zenekarban, amely egy héten öt este fellép Dublin turistacsalogató Temple Bar részén.

Aligha olyasféle munka, amiért az ember neve kivégzési parancsba kerül.

Gentry megállapította, hogy ez is az erkölcsi szempontból semleges munkák közé tartozik. Slattery gyilkos volt, akárcsak ő maga. Court keresett valamilyen indokot, amivel különbséget tehetett kettejük között: ő ellenőrizte a maga célpontjait, megbizonyosodott arról, hogy a cselekedeteikkel kiérdemelték az igazságszolgáltatás keretein kívül eső halált, míg az ír egyértelműen nem tette meg ezt. Sid szerint mostanság egy olasz vezetésű nemzetközi bűnszervezet alkalmazottja. A következő áldozata éppúgy lehet egy makrancoskodó prostituált, mint egy étteremtulajdonos, aki nem fizette ki a védelmi pénzt.

Dougal Slattery megölése nem javítja jelentősen a gonosz világot, de bizonyosan nem árt neki, állapította meg magában Court.

Egészen pontosan nem árt senki másnak, csak annak, akit Dougal Slatterynek neveznek.

Halló! Ott vagy még?

Sid előző üzenete három perce érkezett. Court gondolatai elkalandoztak a feladatról. Kényszerítette magát, hogy a telefon parányi kijelzőjére összpontosítson.

Itt vagyok. Semmi gond.

Mennyi idő kell még?

Nem tudom. Ma este megnézem, mi a helyzet. Az első biztonságos alkalommal megteszem.

Megértem, barátom. Ne időzz sokat! Van munkám utána is.

Pontosan tudta, hogy mindig volt még „munka”. Azonban ennek a „munkának” a nagy része olyasmit jelentett, amit soha nem végezne el. Ő dönti el, hogy van-e még munka „utána is”. De nem állt le vitatkozni Szidorenkóval, inkább csak annyit válaszolt:

Oké.

Várom a jó hírt. Do szvidanyija, barátom!

Court minden további nélkül kijelentkezett. Lekapcsolta és gyapjúkabátja zsebébe tömte a telefont. Befejezte az étkezést, fizetett, és távozott a szállodából.

A Grafton Street környékét járta késő délután. Egy órán át tanulmányozta a helyiek öltözékét és viselkedését, igyekezett átvenni mindent. Nem jelentett nehéz feladatot egy képzett szakember számára, elvégre Dublin nemzetközi város volt, tele lengyelekkel, oroszokkal, törökökkel, kínaiakkal, dél-amerikaiakkal… itt-ott még íreket is lehetett találni. Nem létezett egyetlen olyan megjelenés, járás- vagy viselkedésmód, amit érdemes volt utánozni, Court mégis bement egy használtruha-üzletbe a Dawson Lane-en, majd egy szatyorral jött ki onnan. Egy áruház mellékhelyiségében kopott kék farmert, kapucnis felsőt és fekete farmerkabátot vett föl. Fekete edzőcipő és a sötétkék kötött sapkája tette teljessé a szerelését.

Mire leszállt az éj, addigra helyiként mozgott együtt a tömeggel. Biztonsági önellenőrzést végzett, visszakövette a saját útvonalát, fel- és leszállt a dublini tömegközlekedés néhány járatáról, csak hogy biztosra vehesse, senki nem követi. Többen akadtak ezen a világon, akik holtan akarták látni Court Gentryt, mint amennyi embert egyáltalán érdekelt, mi van Dougal Slatteryvel, és ezt nagyon is szem előtt tartotta, épp azért, hogy ne veszítse el az arányérzékét a munkát illetően. A másodlagos célja az volt, hogy végezzen az írrel – az elsődleges, mint mindig, most is, hogy még egy napig életben maradjon. A személyes biztonságának mindig a gondolatai előterében kellett maradnia.

Miután megbizonyosodott róla, hogy senki nem akaszkodott a nyakába, elindult a Liffey folyó déli partján található Temple Bar negyedbe.

Este tízkor az Oliver St. John Gogartyban ült, a pultnál. Habár szerda volt, a turistákat célzó pub zsúfolásig volt tömve európaiakkal, amerikaiakkal, ázsiaiakkal. Valószínűleg a felszolgálólányokon, a pultosokon és a zenekaron kívül nem is volt más ír az egész helyen.

Az elmúlt néhány hónapban ritkán fordult meg lármás bulihelyeken. Dél-Franciaországban húzta meg magát, egy parányi hegyvidéki falucskában egy parányi kunyhóban lakott egy parányi tetőtéri szobában, és alig merészkedett messzebb a kis sarki fűszeresnél, ahol konzervet és ásványvizet vásárolt magának. Még az a néhány alkalom is igen szelíden telt, amikor elment Nizzába, az orvoshoz. Tél volt egyébként is: a Promenade des Anglais diszkói és giccses boltjai, amelyek a turistaszezonban majd’ szétrepedtek, annyian tartózkodtak bennük, most szinte teljesen üresen tátongtak, némelyikből csak a leredőnyözött kirakat látszott. Court nagyon is elégedett volt mindezzel. Az Oliver St. John Gogarty szöges ellentéte volt mindannak, ahogy általában végezte a munkáját – a csaposlány már meg is kérdezte a nevét, és két angol nő is megpróbálkozott beszédbe elegyedni vele. Nem foglalkozott a felajánlkozásukkal, csak a Guinnessét kortyolgatta, figyelte a helyiséget, azt kívánta, bár lenne négy milligrammnyi Dilaudidja, ami segítene ellazulni, aztán mérgesen rászólt magára, hogy eleget foglalkozott önmagával, és inkább törődjön a munkával.

Kétféle ember van a világon, és nem több: bárányok és farkasok. Court az utóbbiak közé tartozott, és ezt tudta is. Az elmúlt néhány hónapban kissé legyengült, de egy farkas mindig farkas marad, és ez még soha nem volt annyira nyilvánvaló a számára, mint itt, a pultnál, ahol vagy száz bárány vette körül. A tömegben nem akadt senki, aki úgy figyelt volna az esetleges fenyegetésekre, ahogy ő. Senki nem akadt, aki megkereste a kijáratokat, a helyiségben található kisportolt férfiakat és a kirakat üvegének vastagságát. A tömegben nem figyelt senki arra, milyen kevés volt a rendőr az utcán, sem a mellékutca kivilágítottságára. Senki nem tudta, hová üljön, hogy egyetlen tükör se mutassa a képét a helyiség másik pontján.

A helyiségben nem volt senki, akinek megvolt a terve, hogy szükség esetén mentse az életét.

És nem akadt a tömegben senki, akinek megvolt a terve arra, hogy szükség esetén miként végezzen mindenki mással.

Igen, bárányokból álló tömegben volt, azonban igazság szerint akadt még egy farkas itt: Sid aktája alapján a színpadon ülő dobos is kemény embernek számított. A népzenét játszó zenekarnak öt tagja volt, és bár Gentry nem értett az ilyesmihez, a vendégek reakciójából arra következtetett, hogy nagyon jók voltak. Az ősz hajú megtermett férfi, aki a színpad szélén ült egy padon, bodhránon, a hagyományos ír dobon játszott. Komolyan vette a feladatát, fejét nem emelte föl, és előredőlt kissé, mint aki így akarja elkapni a zene finom rezdüléseit. Court szemében inkább tűnt középkorú zenésznek, mint középkorú bérgyilkosnak. Meglehet, jó ideje nem dolgozott már a „szakmájában”. Mellette egy fiatal, vékonydongájú férfi játszott ír furulyán a mikrofonjába, a gitárosok harmóniában pengettek és énekeltek, a birkák tömege pedig megkergült az egésztől. Nem értett túl sokat a szövegből, de valami szép fiatal nőről, rossz burgonyatermésről és az italba belepusztult férjről szólt.

Végzett a stoutjával, és elindult az ajtó irányába.

Dougal Slattery éjfél előtt fél órával köszönt el a zenekar többi tagjától, sűrű, ősz haját tweedszövet lapos sapkával védte, és amikor kilépett az Oliver St. John Gogartyból, a vállán, bőrzsákban vitte magával a dobját. Hideg volt, de az ég tiszta, éppolyan, mint ezernyi másik éjszaka, amikor a kocsmában játszott, és akárcsak a legtöbb ilyen éjszakán, most is megivott még egy korsó sört, mielőtt hazaindult a lakásába. Néhány percnyi sétával három tucat pubot is találhatott, azonban az otthona másfél kilométernyire, a Pearse Station túloldalán volt. Azt teszi most is, amit általában szokott: megkeresi a szokott helyét egy altató adagért.

Rossz térde miatt húzta a lábát járás közben. Egészen pontosan volt egy rossz és egy még rosszabb térde, de szóba sem jöhetett, hogy mind a két lábára sántítson, ezért a két gyengülő ízület közül a jobbikra helyezte a testsúlyát, így kissé dülöngélve haladt a sötét hidegben.

Közel fél órába telt eljutnia a Padraic Pearse-be; az ír katolikus vezető után kapta a műintézmény a nevét, akit 1916-ban, a húsvéti felkelésben végeztek ki az angolok. Elvhűen katolikus kocsma volt: a felkelésről szóló fényképek, ehhez kapcsolódó ereklyék voltak láthatók a kis helyiség ablakaiban.

Dougal bebicegett, az egyik sarki bokszba tette a kabátját és a bodhránját, majd indult a csapnál készülődő korsónyi Guinnessért.

Court Gentry talált egy árnyékba boruló kapualjat, és leült a küszöbre. Hónapok óta nem gyalogolt már ennyit, és meglepetten tapasztalta, hogy sajog a combja és a lábikrája, ráadásul még mintha enyhe szúrást is érzett volna a jobb lábában, ott, ahol múlt év decemberében áthatolt rajta a lövedék. Nagyon vágyott egy Vicodinra, viszont pontosan tudta, nem lehet egyszerre betépve és közben műveletben is, úgyhogy inkább csak ült a fenekén, és figyelte az utca túlsó oldalán lévő kocsma bejáratát. A mai éjszaka csakis a felderítésről szól: követi a célpontot hazáig, aztán kielemzi, hol és mikor lépjen.

Padraic Pearse volt a hely neve, ránézésre kívülről apró egy kocsma. Valószínűleg ez Slattery törzshelye, tekintettel arra, hogy bár számtalan másik hely volt, ahová beülhetett volna egy italra, mégis egyenesen idejött. Az egész világon Dublin büszkélkedhetett az egy főre eső legtöbb ivóval. Az írek imádták a pubjaikat, és Court egyáltalán nem lepődött meg azon, hogy az estéje egy részét egy söröző bejáratának megfigyelésével tölti, és arra vár, hogy a célpontja legurítson néhány korsóval.

Elmerevedett tagokkal állt talpra – meg akarta mozgatni az izmait, nemcsak hogy elgémberedett, még fázott is, ráadásul keresnie kellett egy mellékhelyiséget vagy egy kisebb mellékutcát. Tudta, hogy egy hozzá hasonló ifjú helybeli várhatóan a Padraic melletti keskeny utcácskában áll neki vizelni, ezért átment a kihalt utcán, és elindult a sötétbe. Ott aztán szimatolva megközelítette a kukák melletti falat, kicsatolta az övét, majd sietve vissza is húzta. A mellékutcában lejjebbről érkező zaj vonta magára a figyelmét – úgy tizenöt méternyire tőle két férfi lépett ki egy hátsó ajtón: fénypászma és az épületben beszélgető emberek hangja szüremlett ki onnan. A két férfi a másik falhoz ment, vizeltek, és egy perc múlva vissza is mentek, anélkül hogy sejtették volna, egy idegen álldogál tőlük nem messze a sötétben.

Egyértelműen ez volt a Padraic Pearse hátsó bejárata. Ezek szerint a pub jóval nagyobb volt annál, mint amekkorának első pillantásra gondolta. Elvégezte a dolgát a téglafalnál, majd odasétált a hátsó ajtóhoz. Dákó koppant a biliárdgolyón a túloldalon, és mély hangú, kivehetetlen férfibeszédet hallott. Előrepillantott: a sikátor mellékutcára nyílt, ő pedig eltöprengett, nem lehetséges-e, hogy Slattery mostanra távozott már ezen az útvonalon. Még az is lehet, hogy az ő nyomába eredt, habár a Temple Bar negyedig vezető félórás úton semmilyen erre utaló jelet nem tapasztalt.

A fenébe is! Most vagy le kellett fújnia erre az estére a megfigyelést és holnap próbálkozni ismét, vagy bemehet a kocsmába megnézni, ott van-e még az embere. Elhanyagolható volt a kockázata, hogy egy ekkora sörözőben lebukik – a hangok alapján többtucatnyian voltak odabenn, ő pedig tudta, miképpen kell a környezetébe olvadni, akár a természetben, akár egy helyiségben. Visszament a hátsó ajtóhoz, nyakát behúzta, és eltakarta a farmerkabátjával, hogy úgy két és fél centiméterrel alacsonyabbnak tűnjön, aztán benyitott a Padraic Pearse főbejáratán.

Belépett a kocsmába, és azonnal világossá vált előtte, hogy súlyos hibát követett el. Elképesztően kicsi volt a hely. A biliárdasztalt, amelyet hátul hallott az előbb, a kocsma hátsó falában nyíló, „Csak klubtagoknak” feliratú ajtó zárt el. A helyiségben nem volt egyéb, csak egy kis méretű pult, három asztal és néhány kis zug a fal mentén. Határozott léptekkel a pulthoz ment, maga alá húzott egy széket, nem nézett se jobbra, se balra, csak elővette a tárcáját, és egyenesen a pult mögött sorakozó üvegeket bámulta. Nagyjából tucatnyi vendég tekintetét érezte magán, viszont azt nem tudta, Slattery is itt van-e még.

A pub és a közönsége is szigorúnak bizonyult. Court pontosan érezte: rosszindulat töltötte be a levegőt.

Nem idegeneknek való hely volt ez.

Végül azért fölnézett a falon lévő tükörbe. A kocsmában ülő valamennyi ember őt bámulta, beleértve Dougal Slatteryt és a társaságában helyet foglaló két fiatal férfit is.

Nehéz egy csoport – állapította meg magában.

A tükörre celluxszal kiragasztott felirat vonta magára a figyelmét: „Énekelni tilos!”

Nehéz egy hely.

Basszus!

A pultos egy másodpercig csak méregette az újságja fölött, végül letette a lapot és kissé megemelte vörös szemöldökét.

– Egy korsó Guinnesst! – mondta Court.

Slattery a sörét kortyolgatta és a két fiatal srácot hallgatta a bokszában, amint a tegnap esti, Clontarf–Thomond rögbimeccs hibás bírói döntéséről panaszkodnak. Dougal a Wanderersnek szurkolt, úgyhogy pont nem érdekelte, a hülye Clontarfot hogyan fosztotta meg a hülye bíró a hülye győzelmétől, de attól még jólesett neki a két ifjú törzsvendég társasága. Amikor meghallotta, hogy nyílik az ajtó, fölnézett – későre járt már ahhoz, hogy bárki is csak úgy beugorjon egy korsóra, habár láttak már máskor is ilyesmit. Oldalvást billentette a fejét, úgy követte tekintetével a pulthoz sétáló idegent.

Hamar kizárta asztaltársasága duruzsolását.

A tagbaszakadt ír képzeletében olyan nagy vészharangok szólaltak meg, mint amilyenek innen másfél kilométerre nyugatra, a Christ Church katedrális harangtornyában voltak. Már az is épp elég furcsa volt, hogy egy idegen keveredik a Padraic Pearse-be, csakhogy ez a fickó ott volt este az Oliverben is. Ráadásul fiatal, edzett volt, és egy leheletnyit túlságosan is hidegvérűen viselkedett Slattery szerint.

Nem volt helybeli. Persze, úgy öltözött, de Dougalnak valahogy sikerült átlátnia a szitán. A férfi helyet foglalt a bárszéken, ő pedig alaposan szemügyre vette, nem lát-e valamilyen fegyverre utaló jelet az öltözékében, akár egy lőfegyver rajzolatát, akár azt a jellegzetes pillanatnyi megtorpanást, amit olyankor kell tennie valakinek, ha leül, de vas van az oldalán. Nem látott semmi ilyesmit, viszont az ismeretlen jobb oldalát nem volt alkalma megnézni.

Hallotta, ahogy rendel. Egy korsó Guinnesst – nincs benne semmi idegen, semmi szokatlan. Egészen úgy hangzott, mintha ír lenne, viszont halkan, lágyan beszélt.

Rendőr lenne? Az Interpoltól? Dougal pontosan tudta, hogy legalább fél tucat ország rendőrei szeretnék bilincsben látni, és elrángatni a drága szigetéről. Nem, ez a fickó nem úgy festett, mint egy zsaru: túlságosan is higgadtnak és könnyednek tűnt hozzá.

Azt is tudta, hogyan kell Guinnesst rendelni, és ez már önmagában jelentett egy-két dolgot. A tapasztalatlan külföldiek általában már nyúltak is a pohár után, ahogy a pultra került, ami alapvető hiba volt. A stoutot kétszer kell csapolni – a pultos néhány percig hagyja a sört, hadd ülepedjen a habja, a pohár addig csábító közelségben várakozik, hívogatja a vendéget, hogy mutassa meg a tudatlanságát, és húzza magához.

Csakhogy ez az idegen tudta, mi a szokás.

Slattery vetett egy pillantást rá a tükörben: egyetlen gyors, közönyös, futó pillantást. A kocsma többi törzsvendége is őt fürkészte. Végignézett rajtuk, aztán a figyelme ismét a pultos felé fordult. George épp ugyanannyira örült, hogy egy idegen van a kocsmájában, mint Slattery, de attól még kiszolgálta a korsóval, elvette a pénzt, és visszatért az újságjához.

Dougal előrehajolt az asztalánál ülőkhöz. Halkan beszélt velük – úgy tett, mintha valami komolytalan dologról lenne szó, de egyáltalán nem mosolygott közben.

– Figyeljetek, srácok! Mit szólnátok egy kis bulihoz, mielőtt édesanyátok szépen ágyba dug titeket?

Court lebukott, és ezt tudta is. Ült a pultnál, a sörét bámulta, úgy tett, mintha teljesen nyugodt lenne, ám az elméjében közben száguldottak a gondolatok, ahogy átvette, mi az eljárás olyankor, ha egy busz belsejénél nem sokkal nagyobb helyiségben kell elbánnia úgy egy tucat ellenféllel. Biztosra vette, hogy itt kések is előkerülnek. Nagy valószínűséggel bokszer is akad, még akár egy lefűrészelt dupla csövű vadászpuska is lesz a pult alatt. Volt nála pisztoly a nadrágja derékrészére erősített tokban, de önvédelmi fegyverként nem volt túl hatásos: egy orosz Makarov. A zsebében lévő hangtompítóval együtt hasznos eszköz bérgyilkosok számára, azonban a .380-as kaliberű lövedékben nem volt annyi erő, hogy hatékonyan megállítsa a támadókat, a nyolc lőszert befogadó tár szánalmasan elégtelen a helyiségben körülötte lévő hústömeg mennyiségéhez, ráadásul a tárkioldó is rossz helyen volt. Egyszóval, habár szükség esetén sikerülne néhány helybélin ütnie egy-két véres lyukat, de ha egyszerre és elszántan indulnak meg ellene, akkor le is húzhatja a rolót.

Nyelt egy kortyot a Guinnesséből. Soha nem tűnt még ilyen soknak egy korsó sör. Úgy érezte, soha nem ér a végére, hogy elindulhasson kifelé és visszatérhessen a sötét utcára. Hallotta, ahogy a háta mögött Slattery sutyorog valamit az asztalánál ülőkkel. Nem nézett föl, a tükörbe. Az ír látta már korábban az Oliver St. John Gogartyban, ez egészen egyértelmű volt. Most magyarázza el a cimboráinak, hogy mi a helyzet. Egy kis szerencsével Slattery lelép, és az utcán szervez valami hiriget – kiküldi az embereit, hogy bújjanak el a sötétben, és ő maga is velük tart. Ha Courtnak nincs szerencséje, akkor itt és most lerendezik az egészet. Dougal föláll, és közli a helyiségben lévőkkel, hogy aki áthajítja az idegent a kirakaton, annak egy egész éven át fizetik a Guinnessét.

Rohadék!

Miután Franciaországban lábadozott, már nagyon benne akart lenni újra a munkában, de ez marhára sok volt.

Lassan fölállt. A korsója még félig teli volt, de úgy vélte, ha sikerül egyáltalán elhagynia saját erejéből a pubot, akkor az most lehetséges, amikor Slattery még nem rakta össze a tervét. Ám mielőtt még teljesen lecsusszanhatott volna a székről, a pultos leeresztette az újságját.

– Nem ízlik a sör?

A vörös hajú, tagbaszakadt hatvanas bizonyára megérezte a baljós feszültséget Slattery és az idegen között.

Court nem akart túl sokat beszélni, úgyhogy inkább fészkelődött a székén, mint aki egyszerűen igazított a tagjain, és fölemelte a poharat. A pultos felé emelte, és ismét kortyolt belőle.

– Egyszerűen remek – mondta. Érzése szerint elég íresen ejtette a szavakat, de nem vehette biztosra a dolgot.

A célpontjával egy bokszban üldögélő két férfi fölállt, és kiment a bejárati ajtón. A háta mögött felegyenesedett még kettő az egyik asztaltól – Court a tükörből figyelte, ahogy közelednek. Kimondatlan fenyegetésként a két oldalán foglaltak helyet.

A bal oldali szólalt meg először; a leheletén ír whiskey és dohány érződött.

– Honnan gyütté’?

Court egyenesen előrenézett. Nem próbálkozott tovább az ír akcentussal.

– Egy maerskes teherhajón melózok. Ma délután kötöttünk ki. Reggel megyünk is tovább.

– Honnan gyütté’? – ismételte meg a másik a társa kérdését.

– Most mondtam.

– A teherhajón születté’? A honnan jötté’ azt jelenti, honnan jötté’?

– Srácok, hagyjátok, hadd igya meg nyugodtan a korsó sörét.

Dougal Slattery volt az, aki közben fölkelt, most bicegve a pulthoz ment, és a tükörből nézett Court szemébe.

– Öröm látni új arcokat errefelé. Meg utazókat is. Ne is törődj a srácokkal, barátom!

Gentrynek szöget ütött a fejébe, miért hívja ma mindenki a barátjának.

Öt perccel később kisétált a Padraic Pearse-ből. Slattery már előtte végzett: közvetlenül azután, hogy kimentette az idegent a két helybéli közül, akik egy szót sem szóltak többet, csak visszamentek az asztalukhoz. A pultos közben végig az újságját olvasta.

Court keletnek tartott a Pearse Streeten, fürgén osont árnyéktól árnyékig a vállán dobot cipelő sántikáló férfi után.

Minden megváltozott, az egész munka felgyorsult azzal, hogy úgy döntött, bemegy a pubba. Most már nem tehette meg, hogy az előzetes tervének megfelelően egyszerűen felderíti a helyet és a lehetőségeket. Megriasztotta a célpontot, márpedig ez a célpont vagy elmenekül, vagy védelmet alakít ki maga köré. Nem kellett zseninek lenni a szakma fogásaiban, hogy megakadályozzák egyetlen ember támadását: elég elfutni, vagy körben fölállítani a szekereket és kiosztani a fegyvereket. Ez volt a Hogyan akadályozzuk meg a gyilkossági kísérleteket kézikönyv legelső leckéje, és kétsége sem volt afelől, hogy Dougal is olvasta már.

Ha a Szürke Ember teljesíteni akarja a vállalását, akkor azt nyilvánvalóan ma éjjel kellett megtennie. Slattery jobbra fordult, befelé egy sárgásszürke panelház nyitott főbejáratán, és hátra sem nézve elindult a lejtő parkolón át az egyik ajtó irányába. Court a sötétben haladt előre, egyre közeledett hozzá, és bár a célpont számítani fog rá, de remélhetőleg arra nem, hogy ennyire korán érkezik.

Fekete rögbifelsőt viselő kisportolt fiatal férfi lépett elő az utcára Courttól úgy hét és fél méternyi távolságra, egy nagy szemétgyűjtő mögül, ahol eddig rejtőzködött. Gentry lelassított, megállt, és kezét lazán a teste mellett tartva szembefordult vele. Ő volt az egyik fiatalember, aki a Padraic Pearse-ben Slattery asztalánál ült. Most hosszú láncot vett elő a lába mögül, és lassan lengetni kezdte, mint valami ingát.

– Mi a faszér’ követed a haverom? – Alig lehetett érteni, amit mond, de ez nem is számított, mert Court nem figyelt rá. Minden idegszálával a halkabb hangokra összpontosított, várta, hogy mikor hallja meg a lépteket, amelyek most már bármelyik pillanatban érkezhetnek a háta mögül. A rögbis srác cimborája is itt van valahol, és biztosra vette, hogy a másik ír mögüle érkezik. Talán fejfogással próbálkozik, vagy – ami valószínűbb – valami lánccal vagy fémdarabbal sújt le az áldozata védtelen hátára. Kiváló bérgyilkosként Court általában elbánt volna ennél jobban képzett, jobb felszereléssel rendelkező ellenfelekkel is. Viszont fedésben, kikötői munkásként vagy pocsék városok hitvány negyedeiben található kétes hírű kocsmákban épp elégszer látta, hogy nehéz felfogású balhés alakok hogyan vernek meg valakit, verekednek össze, és volt alkalma megjegyezni, mi a bevett eljárás.

Tulajdonképpen nem is számított, hol van az ember éppen: a bunyónak megvolt a maga egyetemes nyelve.

A fekete rögbifelsős valami mást kiáltott, amit most egyáltalán nem lehetett érteni, azonban már jött is a válasz: halk, de egyre hangosabb, egyre gyorsuló léptek, ahogy hátulról valaki felé közelített. Court ügyelt, hogy egyenesen előre, a fekete mezes fickóra nézzen, és egészen a legutolsó pillanatig úgy tett, mint akinek fogalma sincs arról, valaki hamarosan ráveti magát.

A lépteket már közvetlenül a háta mögül hallotta, ő pedig villámgyorsan mozdult, ahogy végre, sok hónap után benne volt az első küzdelemben. Könnyed mozdulattal leereszkedett, megfordult, és közben oldalra húzódott, látta, ahogy egy kopasz, sárga rögbifelsős fickó elmosódott foltként elhúz mellette, és egy meghajlított betonacél rúddal lecsap arra a helyre, ahol háromnegyed másodperccel ezelőtt még Gentry háta volt. A rúd súlya, a lendítés, na meg maga a férfi sebessége elég volt ahhoz, hogy átsuhanjon azon a helyen, és még jóval azután is előrement, hogy az elméje felismerte, a célpontja elkerülte a támadását. Court gyorsan fölállt, ahogy a másik elzúgott mellette, bal kezével továbbterelte, ökle motordugattyúként zúgott át a sötét éjszakán, tökéletesen telibe találta a férfi jobb füle alatti területet; nagyot reccsent tőle az ír álla, a feje oldalra lendült, és elvesztette az eszméletét, mialatt a lendülete továbbvitte.

A betonacél rúd az utcán csörömpölt, majd érkezett mellé a fickó is: a mellkasán ért földet, és keze-lába irányítatlanul csapkodott, végül megállt a társa előtt.

Nem mozdult. Az arcát borító vér – a bőre találkozott az aszfalttal, és csúf horzsolás lett ennek az eredménye – csillogott a kobaltos utcalámpák fényében.

A fekete rögbimezes mostanra vadul pörgette a láncát, a tekintete előbb lefelé villant, hogy ellenőrizze a társát, majd düh és rettegés egyenlő arányú keverékével pillantott föl az előtte lévő szakállas férfira. Court a kezét lenn tartotta, sem a tekintete, sem a válla nem jelezte, hogy feszült lenne, úgy sétált felé.

Egy ember, aki az elemében volt éppen.

A lánc előrecsapott.

A Szürke Ember előrelépett, épp az útjába, ügyesen elkapta baljával, és nagyot rántott rajta, amivel kibillentette egyensúlyából, odarántotta magához a rögbimezest.

Jobbkezes, feszített tenyérrel leadott torokütés nyomán hátrapenderült, és csak gurult ide-oda az utcán. Zihált és hörgött, zúzódásos, egyre dagadó légcsöve fojtogatta, úgy nézte a szakállast, aki most már ott guggolt fölötte. Amikor megszólalt, az amerikai higgadtan beszélt, mint aki teljesen ellenőrzése alatt tartja a helyzetet, és mintha egyenesen ő lett volna, aki kitervelte ezt a rajtaütést.

– Slattery lakása számát kérem. Csak egyszer kérdezem.

A lőfegyver hangtompítója négy perccel később belökte a Queen Court Condominiums hatvanhatos számú lakásának nyitott ajtaját. A hangtompító mögött orosz Makarov Bajkal típusú automata maroklőfegyver, amögött pedig a Szürke Ember érkezett. Érzékei még a szokottnál is kiélezettebbek voltak, mert az ajtót hívogatón nyitva hagyták, és tekintettel arra, hogy aki itt lakott, egészen biztosan a tudatában volt annak, valaki eljön érte, ez egészen különös volt.

Gentry belépett a kivilágított nappaliba, és nem kellett sokáig keresnie a célpontját: Slattery a kis helyiség közepén található egyszerű faasztal mellett ült az ajtóval szemben, előtte egy üveg ír whiskey és három pohár. Court észrevette, hogy időközben átöltözött, és most kék-fekete galléros rögbimezt viselt, a gallérja kigombolva, derékban viszont szűk. Talán ez a kedvenc csapata meze.

Slattery sokáig csak nézte a Szürke Embert, majd fölvette és fölfordította az egyik poharat. Két vendéget várt, minden bizonnyal azt a kettőt, aki most az utcán hevert. Dougal lassan fölemelte a második poharat.

– Kérsz egy italt, pajtás?

Láthatóan ideges volt, elcsuklott a hangja.

Court egy gyors pillantással felmérte a helyiséget, fegyvere közben végig a célpontja homlokára szegeződött. Halkan, de higgadt meggyőződéssel beszélt:

– Tedd a kezed oda, ahol látom.

Slattery engedelmeskedett.

– Megölted őket?

– A rögbiseket? Nem, rendben lesznek. Idővel – tette még hozzá.

Az ír bólintott és vállat vont.

– Mint a kés a vajon, mi?

– Nem volt nagy dolog.

– Ha nem lettek volna dühösek, akkor egyáltalán nem jelentettek volna gondot. Ülj csak le! Van itt egy üveg jóféle whiskey.

Court most is fenyegetést keresett. A célpontja furcsán viselkedett, mintha beletörődött volna abba, ami történik, habár ez lehetett valamiféle megtévesztés is.

– Nem.

A nagydarab ismét vállat vont.

– Akkor azt talán megengeded, hogy én igyak egyet.

Nem is várta meg, mit mond Gentry, hanem töltött az Old Bushmillsből az egyik pohárba, legurította, majd visszatette a poharat az asztalra, és ismét töltött az üvegből.

Court az ablakhoz lépett, útközben lekapcsolta a nagylámpát. Immár sötétben voltak, ő pedig kinézett az utcára.

– Nem jön senki – mondta Slattery. – Csak az a kettő, akikkel már találkoztál. Még ha tényleg képesek is lábra állni, megígérhetem, hogy nem erre jönnek.

Court megnézte a hálószobát, a fürdőszobát és a konyhát is. Egyedül voltak. Az ír közben nem mozdult az asztal mellől, ott ült az ajtóval szemben. Megitta a következő adag whiskey-t, és újratöltötte a poharat.

Türelmesen várt.

Amikor Gentry ismét elé lépett, kezébe fogta a palackot, és a vendége irányába lendítette.

– Biztos egyetlen csepp sem kell? Még amikor benne voltam a melóban, sokszor segített.

Court a fejét ingatta. Teljes figyelmével a célpontja felé fordult, és megemelte a Makarovot.

– Figyelj csak, haver – kezdte hadarva Dougal Slattery. – Tudom, hogy meg kell tenned. Nincs ezzel bajom. Régen én is ezt csináltam, ismerem a dörgést. Csak egyvalami, egy szívesség. Van egy fiam. Nem is fiú, most úgy harminc lehet. Galwayben él.

– Szerinted érdekel?

– Down-szindrómás. Jó fiú, de nem tud gondoskodni magáról. Anyja nincs… Egy vén kurva volt Belfastban, meghalt túladagolásban huszon-egynéhány éve. Egy magánintézményben van. A fiúnak nincs senki mása, csak én.

– Egyáltalán nem érdekel.

– Csak elmondom. Pénzt szoktam küldeni, annyit, hogy ne kelljen állami gondozásba kerülnie.

Court hátrahúzta a pisztoly kakasát.

– A pénz nélkül állami gondozásba kerül – folytatta Dougal, ha lehet, még gyorsabban. – Az egy rakás hulladék, nekem elhiheted. A fiam a büntetésem az életemért. Az én nyomorult életemet megkaphatod, haver, de neki ne kelljen megfizetnie.

Gentrynek az jutott az eszébe, hogy akkor kellett volna golyót röpítenie a fickó fejébe, amikor belépett az ajtón.

– Mindenki hagy maga után valakit. Nem segíthetek.

– Nem, rajtam nem segíthetsz. Viszont rajta nagyon is segíthetsz. Huszonnégy órát kérek, egyetlen rohadt napot, hogy kiraboljak egy bankot, pénzváltót vagy valami ilyesmit. Van egy páncélozott kocsi, ami délutánonként megáll a Dawson Streeten. Sok a lehetőség egy gyors melóra. Ha lenne időm egy ilyenre, küldhetnék némi pénzt az otthonnak, hogy rendben legyen a srác. Ha sejtettem volna, hogy eljössz, már meg is tettem volna, de kissé meglepett a dolog. Régóta nem dolgoztam, azt hiszem, kijöttem a gyakorlatból. Nézd, nem menekülök el. Holnap délutánra elküldöm átutalással az egészet Galwaybe, aztán visszajövök ide és összeesem holtan. Anyám sírjára esküszöm. Megkapod a pénzedet a skalpomért, én megkapom a fiamnak a pénzt, ami kell neki, hogy azután is ellássák, ha már nem leszek. Itt ülök tehát, és tisztellek. Jelzem, hogy nem futok el. Nem vagyok harcos. Többé már nem. Itt vagyok, szépen átadom neked magamat, és remélem, hogy megteszed, ami helyes, és adsz egy kurva napot, hogy valami tisztességes jövőt üssek össze a srácomnak.

Nem sok választotta el attól, hogy könnyekre fakadjon. Kétségbeesett volt. Court nem kételkedett a történet igazában.

De megacélozta magát, és szemmagasságba emelte a fegyverét.

– Sajnálom. Nem megy.

Slattery szemét könnyek futották el, és legurított még egy korty italt, viszont most nem töltötte újra a poharát.

– Azt hittem, van lelked. Tévedtem. Hát akkor jön az állami gondozás a srácnak. – Elmosolyodott. – De azért nincs veszve minden. Van egy kis vigaszom. Tudom, hogy Sid egy napon érted is elküld valakit.

Court leeresztette kissé a pisztolyt.

– Sid?

– Te vagy Sid új embere, nem? Én vagyok a régi, úgyhogy a jövődet látod magad előtt. Azért küldött el téged erre a kis kirándulásra, hogy helyet csinálj magadnak a szervezetben. Ez a meghallgatásod a helyemre.

Amikor Court másodpercekig nem felelt, elkerekedett az ír szeme.

– Nem mondta el, mi? Micsoda egy rohadék! Azt hitted, valaki más akar engem holtan látni? Nem, haver, ez az egész Sid műve.

Gentry még inkább leeresztette a pisztolyt.

– Miért?

Slattery töltött egy újabb adaggal, és egyetlen korttyal el is tüntette.

– Sid öt évvel ezelőtt keresett meg. Csináltam néhány… dolgot egy másik orosznak. Sid azt mondta, tetszik neki, ahogy a munkát végzem, szeretné, ha átjönnék hozzá. Mire azt mondom: „Mi a trükk?” Mindenki tudja, hogy Szidorenko szokta a zsíros melókat kapni. Azt mondja, nem kell mást tennem, csak kinyírni azt, aki most tölti be az állást. Érted, üresedést csinálni magamnak. Úgy tűnt, hogy ezt a fickót, egy izraelit, többé már nem látják szívesen. Azt nem tudom, miért. Sid azt mondta, ha elintézem azt a zsidót, én leszek az első számú csődör az istállóban.

– Te pedig megölted.

– Ahogy mondod, megöltem. Ez a meló, nem? Már túl öreg és roncs vagyok, hogy még mindig elvégezhessem a nagy munkákat. Nem hozok annyi pénzt, mint korábban, tehát ideküldött téged, hogy átvehesd a dolgot. Arra gondolt, ha akár csak egyszázaléknyi esély is van arra, hogy beszélek, felhívok egy lapot vagy az Interpolt, akkor inkább jobb, ha a biztonság kedvéért hidegre tetet.

Court elképedten hallgatta. Sid még a célponttal kapcsolatos szerződést is hazudta; egyedül a személyes érdekeit szolgálta azzal, ha végez ezzel a férfival. Összeszedte magát, és felidézte Sid Slatteryvel kapcsolatos aktájának néhány mocskosabb részét.

– Azt mondta, volt néhány igen csúf eseted.

A Makarov újra felemelkedett.

Slattery őszinte meglepetéssel nézett rá.

– Csúf esetek? Csúf esetek? Milyen egy tisztességes eset?

Court nem felelt azonnal.

– Mármint hogy ártatlanokat is megöltél.

– Lószart! Most csak itt állsz és ítélkezel fölöttem annak alapján, amit Sid mondott rólam? Egy kurva vicc ez az egész! Gyerünk, csináljuk meg! Eressz egy golyót a fejembe, és érezd jól magad! Csúf esetek? Ártatlanok? Ezt az istenverte bolygót nem mocskolta még egy olyan sznob faszfej bérgyilkos, mint te!

Dougal Slattery vadul fújtatva nézett szembe a kis Makarov csövének végén lévő hangtompítóval. Tekintetén látszott az alkohol, de a félelem egyáltalán nem.

Gentry hosszú szünet után leeresztette a fegyverét. Odahúzott egy széket, és lassan leült az írrel szemben, az asztal másik oldalára.

– Azt hiszem, most kérek egy italt.

Slattery folyamatosan az amerikait figyelte, ahogy töltött mindkettejüknek.

Tíz perccel később Court fegyvere már a tokjában pihent. Úgy döntött, nem öli meg az előtte ülő embert, és ezt meg is mondta neki. Az ír nem mosolygott, nem is sóhajtott föl megkönnyebbülésében, csak kezet ráztak. Ott ültek az utcalámpáktól a parányi helyiségbe beszüremlő szűrt fényben, és alig szóltak egymáshoz. Gentry ügyelt, hogy Slattery megnyugtatására karja a kis asztallapon maradjon.

– Sid nem fog ennek örülni – mondta végül Dougal.

– Megállapodtunk. Azt mondtam, csakis olyan munkákat vállalok, amelyeket rendben találok. Fenntartom a jogot arra, hogy ha rossz infókat adott, ne végezzem el a melót. Bassza meg!

Slattery fölemelte a Bushmillst.

– Erre iszom! Bassza meg Sid!

– Ugye tudod, hogy egyszerűen érted küld valaki mást?

– Na ja, gondolom. Lehet, jobb lenne hagynom, hogy elintézz. Azzal le van a gond.

– Kérésekkel nem foglalkozom – felelte Court.

A kövér ír erre felkacagott.

– Hát ez jó! Mire előkerül a következő bérgyilkos, addigra talán kijön a két haverom a kórházból. Talán az a kurva Szidorenko olyan embert küld, akivel el tudnak bánni.

– Azt nem hiszem – somolyogta Court.

Slattery töltött magának az Old Bushmillsből, aztán – mint akinek csak most jutott eszébe – magához húzta Gentry poharát, és nekilátott megtölteni.

Court le akarta állítani.

– Nem, köszönöm, elég volt.

Az ír csak töltött.

– Ez a harmadik, haver. A harmadiktól leszel ember, esküszöm!

Az amerikai vállat vont, a fejét ingatta, átnyúlt az asztalon az italért, mert azt remélte, a tömény szesz pótolja a fájdalomcsillapítókat, amelyekre annyira vágyott a teste.

– Talán érdemes lenne elmenni a városból, amíg…

Az asztal a levegőbe emelkedett, és Court arcába csapódott. Mielőtt megfoghatta volna, a pohár a szájának vágódott, az asztallap épp az arccsontjánál találta el. A feje hátrarándult, és kirepült a székéből.

A nagydarab ír megütötte az asztallal, majd átvetette magát fölötte, elkapta Courtot, mielőtt még a padlóra zuhanhatott volna, és húsos mancsa Gentry izmos nyaka köré fonódott.

Kiáltani próbált, de nem jött ki hang a torkán. Érezte, ahogy két hüvelykujj mélyed a húsába, annyira benyomja az ádámcsutkáját, hogy mindjárt széttöri. Noha megszédült az asztaltól, az ösztöne működött, és nagy lendülettel elfordította a fejét, így lazított valamennyit ellenfele szorításán. Fölemelte egyik karját, hogy lesöpörje magáról a kezét, de a vaskos kar szinte meg sem rezdült.

– Elég! – hörögte. Valóban az volt a szándéka, hogy életben hagyja Slatteryt, csakhogy Dougal ezt nem hitte el, vagy valamilyen okból úgy érezte, Szidorenko valahogy rávenné a gyilkosát, térjen vissza, ezért itt és most szerette volna elejét venni ennek, amikor lehetőséget látott rá.

Court a hátán hevert, rajta a nagydarab ír, aki igyekezett kiszorítani belőle a szuszt, úgyhogy csak egyetlen megoldást látott. A cipője sarkával megtámaszkodva támadójával együtt odáig körbefordult az olcsó linóleumon, ahol a lábát behajtva megtámaszkodhatott a kis lakás ajtaján. Mialatt változatlanul azon igyekezett, hogy valamiképpen lefeszegesse a torkáról a vasmarkot, fellépdelt az ajtón: tizenöt centiméter, fél méter, közel egy méter. Ezzel az alsóteste fölemelkedett a padlóról, és Dougal súlya előregördült az amerikai arcára és vállára. Gentry minden erejét összeszedte, és a talpát megfeszítve ellökte magát az ajtótól, bemutatott egy hanyag fejenállást, abból egy hátrabukfencet. Feje kiszabadult Slattery keze közül, amikor kifordult, hogy végül az ír hátára érkezzen. Talpa a felborított asztalon ért földet, onnan ugrott hátra, hogy minél messzebbre kerüljön a talajon heverő egykori bokszoló ütéseitől.

Egy másodperc, és már mindketten újra álltak. A támadóját méregette: Slattery feje céklavörös volt, csillogott a verítéktől, szeme haragosan villogott. Ordított valamit, de valószínűleg írül, mert Court nem értette.

El akarta mondani neki, hogy ez tévedés, hogy ő csak távozni akart innen, de nem volt semmi értelme. Az ír tett egy lépést előre, és jobb kézzel odaszúrt, félig el is érte vele Court arcát. Fájt, el is kábult tőle, jobb szemét azonnal elöntötte a könny, és elmosódott előtte a világ.

Igencsak alábecsülte az elpuhult férfi nyers erejét és gyorsaságát, és ezért a hibáért könnyűszerrel az életével is fizethet.

Az egyik sarokba hátrált, így volt már annyi tere, hogy a Makarovjáért nyúljon, csakhogy a tok üres volt. Biztosra vette, hogy a fejenállásnál esett ki, és most ott van valahol a padlón, a felfordított asztal vagy az összetört szék alatt.

Slattery is észrevette az üres pisztolytokot, és tébolyult mosoly jelent meg vöröslő arcán.

– Neked annyi, haver!

Újabb ütést indított, de Gentrynek sikerült elhajolnia előle, úgyhogy ez csak súrolta az állát.

Ezt egy balhorog követte, amelyet Dougal egészen az oldala mellől indított, a felsőteste és a lába is mozdult az ütéssel, hogy minden erejét belevigye. Court hárította, de még így is hátralépett: az ököl nem találta el, viszont az alkarja annyi energiát elnyelt, hogy egészen a falig botorkált hátra és rogyott térdre.

Hamar fölállt, épp időben, hogy észrevegye a következő egyenes ütést és kitérjen előle. Viszonzásképpen gyorsan beleszúrt megfeszített tenyerével Dougal gyomorszájába, majd utána rüsztjével ágyékon rúgta.

Slatteryt nem hatotta meg.

– Jézus fasza, úgy harcolsz, mint valami ribi!

Aztán eszébe jutott, mi az ír gyengesége: fél órán át követte a sántikáló férfit, és figyelte, mennyire nehezére esik a bal lábára helyezni a súlyát, ezért most nagy erővel belerúgott a térde belső oldalába, mire kibicsaklott. Dougal ordított, és megbotlott, de nem esett el.

Inkább ment tovább, bár az amerikai támadása nyomán már idejekorán látni lehetett, mi lesz a következő lépése.

Court lehúzta magát, jobbra tért ki, azzal kerülte el a bal füle mellett elzúgó jobb öklöt. Teljes sebességgel rontott neki a másiknak, felugrott, és jobb karja az ír jobb vállára került. Innen tökéletesen begyakorolt mozdulattal a jobb kezével magasra nyúlt, vállból fordította el a karját, hogy az ujjai befelé mozduljanak. Keze Slattery nyaka mögött érkezve balról érte az arcát, az álla alatt kapaszkodott meg a rögbimez jobb oldali gallérjában, aztán áthúzta a torka előtt egészen körbe a nyakán, és hátul átadta a bal kezébe a szövetet.

– Harcolj férfiként, te szaros…

Fuldokló hörgés nyelte el a többit. Gentry megcsavart fojtóhurokként használta a gallért, és a mezt használta arra, hogy megfojtsa. Úgy kerítette a jobb karját az ír nyaka köré, mint aki barátságosan át akarja ölelni, két lábát a férfi derekára fonta, és kapaszkodott az életbe, mialatt a bal keze egyre csak húzta, húzta és húzta a bokszoló kövér torkába mélyedő rögbimezt.

Slattery elől elzárták a levegő útját, így rémületében a rossz térdén egyensúlyozva támolygott át a lakáson, betörte az ablaküveget Court hátával, olyan erővel csapta az egyik falnak, hogy betörte a gipszkartont, és leverte a nagy bajszos, puszta ököllel pózoló bokszolók olcsó kőnyomatképeit, aztán oldalról nekivágta a nehéz deszkaajtónak.

A törés-zúzás, a zihálás és a kiabálás közepette valaki dörömbölni kezdett az ajtó túloldalán. Egy nő ordított torkaszakadtából, és azt kérdezte Mr. Slatterytől, jól van-e, és hívjon-e segítséget. Dougal képtelen volt felelni. Megpróbálta elérni a kilincset a baljával, de ahogy tüdejéből fogyott az oxigén, úgy hagyta el az erő is. Már éppen elérte az ujjaival, amikor Court hátranyúlt a jobbjával, ráfordította a zárnyelvet, majd lábával lökte el kettősüket az ajtótól.

Mindketten a padlóra zuhantak a lakás közepén.

Slattery még mindig nem kapott levegőt, viszont korántsem adta föl a harcot, és lábával megtámaszkodva az amerikaira hengeredett. Court azonban nem engedte el, nem engedhette el – a lendületet kihasználva ő is folytatta a fordulást, és végül ismét áldozata fölébe kerekedett.

A törött bútorok roncsai között fél percen át morogtak és rugdosódtak. Gentry mindkét lábával az ír egyik karján volt, viszont a másik ököl megszállottan, újra meg újra lecsapott a hátára és a tarkójára.

Megpróbálta megfejelni az amerikait, csakhogy már így is egymáshoz préselődtek, és nem volt elég hely ahhoz, hogy hátrahúzza a fejét, és úgy sújthasson le vele.

A verekedés lelassult, aztán abba is maradt.

Court nem enyhített a szorításon, de kissé közelebb hajolt, hogy Slattery arcába nézzen: a szeme egészen kidülledt, az arca lehetetlenül vörös volt, és whiskey-, ecet- és testszagú izzadság borította. Az amerikai fölötte volt, láthatta, ahogy a pohártól felhasadt ajkából csöpög rá a vér, a foltok pöttyöket hagytak az ír homlokán, megfestették a szemébe csorgó verítéket.

A kidülledő szempár ernyedten pislantott.

Court engedett egy kicsit a galléron, mire Dougal gyorsan nyelte a levegőt, öklendezett egy keveset, majd zihálni kezdett.

Csak néhány centiméter választotta el az amerikai arcától. Gentry is kapkodta a levegőt a kegyetlen harc után, a pillanatnyi szünetekben beszélt:

– A srác. A fiad… a downos. Igaz?

Slattery nyelve megdagadt, alig maradt hely a torkában. Véres váladékot köhögött.

– Esküszöm.

Court biccentett. Megtörölte a homlokát. Még mindig a közel túllégzéses állapot miatti fújtatás akadályozta a rendes beszédben.

– Oké… oké. Ne aggódj! Megoldom. Jól lesz.

A kidülledő szempár felé fordult. Vérrel kevert könnycseppjei arca két oldalán folytak, és váladék fröccsent az orrából, ahogy felzokogott. Majd bólintott, és összeszorított fogai között szűrte a szavakat:

– Ez nagyon jó, haver. Visszaszívom. Van lelked. Jó ember vagy.

– Na ja – emelte ujjait az ír homlokához. – Ilyen vagyok.

Szelíd mozdulattal kisimította a csatakos, őszülő hajat, és újra bólintott.

– Egy istenverte szent.

Végül egyetlen olajozott mozdulattal fölvette a padlóról a Makarovot, a hangtompítót Dougal Slattery hájas nyaka alá nyomta, és átlőtte a tokáját, a nyelvét, a szájpadlását, az orrüregét. A .380-as expanzív lövedék körbetáncolt az ötvennégy éves ír férfi koponyájában, majd megállt a bal füle mögött. Slattery szeme üveges lett, és tágra nyitva maradt halálában.

Court lehengeredett a halott mellkasáról, aztán csak hevert a hátán mellette. Teljesen kimerült, minden energia, minden érzelem kifutott belőle. Fájt az arca, ahol megütötték, sajgott a gyomra és a lába, ahol még a télen megszúrták és meglőtték.

Ott hevert Slatteryvel a kis lakás roncsai között, és mindketten üres tekintettel meredtek a mennyezetre.

A móló a parttól közel egy kilométeren át szelte ketté a ködréteget. A litván teherhajót, amellyel Court a Smaragd-szigetre érkezett és távozott is onnan, elnyelte a pára, ahogy északnak fordult, motorjait teljes sebességre állította, és megindult a honi kikötő felé. Court a kis móló végénél álldogált, hunyorogva nézte a gdański hajógyár sólyáit. Senki más nem utazott a csónakban.

Közben a műholdas telefonba beszélt.

– Paulus, szeretném, ha ez világos lenne: a te munkadíjadon felül a legutolsó centig minden ezé a betegé. Nem érdekel, hogyan oldod meg, csak csináld.

– Ez nem probléma: létrehozunk egy kis alapítványt, és rendszeresen automatikusan utal az intézménynek. Ahogy kérte, utánanéztem: az ilyen jellegű nehézségekkel küzdő embereknek ez a legjobb hely Írországban.

– Nagyszerű.

Kis szünet – Court némi feszengést érzékelt a túloldalon.

– Remélem, megérti, uram, de föl kell vennem a kapcsolatot Sir Donalddal.

– Csináld csak! Így is, úgy is beszélsz vele, szóval, azt mondd meg neki, hogy ez a pénz nem az övé. Nem is az enyém. A srácé. Ha egy ujjal is hozzányúl… Akkor én…

– Herr Lewis, kérem, ne fenyegesse Sir Donaldot, ő a munkaadóm. Kötelességem továbbítani felé mindent, amit mond…

– Ezt el is várom. Szeretném, ha pontosan úgy mondanád el neki, ahogy elhangzott. Ha egy ujjal is hozzányúl a számlához, ha bármilyen módon megbabrálja, akkor becsöngetek hozzá.

– Herr Lewis, kérem…

– Ez az üzenetem, Paulus.

– Tudom, hogy Sir Donald teljesíti a kéréseit. Én pedig a kívánt módon járok el a számlával. A pénzalappal kapcsolatban a szokásos kezelési költséget számítom föl.

– Danke.

– Bitte schön. Sir Donaldnak fontos az ön személye, Herr Lewis. Nem tudom, miért váltak szét, de remélem, hogy egy napon talán le tudnak ülni egymással, és…

– Viszlát, Paulus.

Bosszús csönd, majd udvarias elköszönés.

– Auf wiedersehen, Herr Lewis.

Gentry vászontáskájába rakta a telefont, majd teljes figyelmét az előtte álló új fenyegetésre fordította.

Úgy háromszáz méterről vette észre: nagy fekete autó állt a kikötőben. Kétszáz méterről már kivehetővé váltak a járműnek támaszkodó, egytől egyig sötétszürkébe öltözött emberek is. Százötven méterről négyet számolt, és az is látszott, hogy igencsak megtermettek. Ötven méterről megállapította, hogy szlávok, öltönyt viselnek, és hogy az autójuk valamiféle limuzin.

Sid emberei, akik azért jöttek, hogy fölvegyék és kocsikázzanak vele. Court dühös lett a gondolattól; azt tervezte, hogy Gdańskban kicsit kiereszt, néhány napig élvezi a lengyel tengerpartot, aztán, amikor már készen áll, fölveszi a kapcsolatot Siddel az Uráli Hegyitúrák honlapján keresztül. Sir Donald, a korábbi kezelője soha nem adott neki munkát személyesen, de ezek az izomagyúak, akiket a hamarosan már csak egykori kezelője küldött, minden bizonnyal felügyelni jöttek, hogy Gentry biztosan és békében velük tartson térdet hajtani hűbérura trónusa előtt.

– Bassza meg! – káromkodott úgy huszonöt méternél. A férfiak közben elengedték a kocsi motorházát, a cigarettákat eldobták és eltaposták. Gentry vékony aranyláncokat látott csillogni a nyakuk körül: orosz gengszterek. Ki mások lennének? A kikötő pereméhez mentek, megálltak a víznél, nehogy elmenekülhessen, amikor kiköt a komp.

Bárcsak!

Végignézett a mólón, merre lehet esetleg elfutni.

Sehova. A fenébe!

Lelépett a ringó hajóról a cölöpökön álló rakpartra, és megállt a négy másik előtt. Senki nem szólt egy szót sem, az öt tesztoszteronnal teli, munkáját végző ember, akik nem éppen önszántukból voltak most itt, egyedül a tekintetével kommunikált egymással. Zack Hightower, aki egykor a SEAL-nél szolgált, és Court csapatparancsnoka volt még a CIA különleges műveleti főosztályán és mocskos szájúan beszélt, „farokméricskélés”-nek nevezte az ilyesmit. Otromba, de pontos leírása volt annak, ahogy férfiak egyszerre méregetik egymást, és közben rideg tekintettel igyekeznek kifejezni saját erejüket és rátermettségüket.

Court lassan kitárta a tengerészkabátját, és megmutatta a derekán a 9 mm-es Makarov markolatát. Az egyik fiatalabb orosz előrelépett, és kirántotta a pisztolyt a tokjából, majd gúnyos vigyort villantott Courtra, ahogy hátrahajította, mintha ő maga fedezte volna fel a fegyvert. Elöl és hátul is megmotozta, kivett egy kést a zsebéből, és a sajátjába csúsztatta. Átnézte a Gentry vállán lévő zsákot is; kivette és szintén eltette a műholdas telefont, de semmilyen más érdekeset nem talált. Elégedetten hátralépett, hogy lefegyverezte a Szürke Embert, és türelmetlen mozdulattal az autó felé intett.

Court lecsúsztatta a válláról a zsákot, és odadobta az egyik fickónak, akit a mellkasán talált el, de hagyta leesni a földre, a „farokméricskélő” tekintete meg sem rezdült közben.

Az amerikai akaratlanul is elvigyorodott, kuncogva fölkapta, majd odament a fekete kocsihoz, kinyitotta a hátsó ajtót, és beült.

Egy órával később már a levegőben volt: a Lech Wałęsa Nemzetközi Repülőtéren Hawker 400 típusú könnyű vállalati gép várta a kíséretét. Nem látta, hogy bármikor is előkerültek volna útlevelek, vagy lett volna vámvizsgálat – tőle egészen biztosan senki nem kérdezett semmit, és semmilyen személyigazoló okmányt nem kértek. A Hawker a hasas esőfelhőkön át a tiszta délelőtti lengyel égbe emelkedett. A hétszemélyes kabinban az a négy utazott még vele, akik a kikötőben várták. Megmutatták, hol találja a gépen az ételt és az alkoholt, majd tört angolsággal közölték, csupán kétórás lesz az út, de azt nem mondták meg, hová mennek, habár erre nem is volt szükség.

Court magától is tudta: elviszik a főnökhöz, a főnök pedig Szentpéterváron lakott.

Hátradőlt és pihent, néha kortyolt az ásványvizes palackból, közben hallgatta Szidorenko embereinek beszélgetését. Még a legjobb időszakában, tizenkét évvel ezelőtt is szerénynek lehetett mondani az orosznyelv-tudását, mostanra pedig egészen elrozsdásodott. Több mint egy órán át összpontosított lehunyt szemmel a körülötte lévők csevegésére, és úgy érezte, az agya lassanként visszatalál a szinte kibogozhatatlan nyelvhez.

Nagyjából biztosra vette, hogy sem Sid, sem az emberei nem tudják, beszél valamennyit oroszul, és arra gondolt, az elkövetkező néhány órában talán az előnyére tudja fordítani ezt az ismerethiányt.

A Hawker bedőlt, és ereszkedni kezdett, majd még dél előtt nem sokkal leszállt. A feltételezése, miszerint Szentpétervárra tartanak, hogy találkozzon a munkáltatójával, akkor vált bizonyossággá, amikor leszállás közben a jobb oldali ablakon át megpillantotta a Finn-öblöt. A repülőtér is ismerős volt: Rzsevka a várostól keletre feküdt, nem volt olyan könnyedén elérhető a központból, mint a nagy nemzetközi reptér, Court mégis nemegyszer megfordult már itt.

A régi időkben, tíz éve vagy még több, szólóban, fedésben dolgozott, egyedül élt az Atlanti-óceán ezen oldalán. Elméletileg a bolygó bármelyik pontján, ellenséges és baráti területen is megjelenhetett műveleti célból, gyakorlatilag azonban többé-kevésbé az egykori Szovjetunió területén maradt. Oroszország, Ukrajna, Litvánia, Grúzia, Tádzsikisztán: a CIA-nak megvoltak a maga okai, hogy önálló erőforrás-kezelői programjából származó embereit a keleti pusztába küldje, ahol fegyverekkel, atomtitkokkal kereskedő emberek után nyomoztak, üldözték, esetenként meg is ölték őket. Egy ideig úgy tűnt, az egykori vasfüggönyön túli területről nem is érdemes eladni mást, csakis a korábbi gonosz birodalom nyomában maradt ítéletnapi ereklyéket, és úgy festett, Court Gentrynek és a többi önálló erőforrásosnak nem is lesz más dolga, mint odamenni, követni a célpontot, jelenteni a tevékenységéről és/vagy bepoloskázni a lakását és/vagy megfordítani a barátait és/vagy nyomokat elhelyezni, hogy ezek alapján valamilyen bűncselekménnyel vádolják.

És/vagy végezni vele.

De azok még a kilencvenes évek voltak. A régi szép idők.

9/11 előtt.

Azóta csak egyszer, 2003 januárjában járt Szentpéterváron. Addigra már a Golf Sierra különleges csoport, a gengszterszakasz tagja volt, és az volt a dolga, hogy a CIA különleges műveleti főosztályához tartozó félkatonai csapattal terroristákra és a hozzájuk kapcsolódó emberekre vadásszon a világ minden táján. A cég egyik gépével szállt le a gengszterszakasz ezen a reptéren. Az egyik részleg vidéken, egy fedett házban maradt, míg Court és Zack Hightower a Nyevszkij proszpekten álló puccos szállóktól néhány utcányira kibérelt egy rozzant lakást. A harmadik héten beszálltak egy Zodiac típusú felfújható rohamcsónakba, és nekimentek az egyik teherhajónak, amelyik épp akkor hagyta el a kikötőt, és a fedélzetén állítólag Szaddám Huszeinnek és Iraknak szánt atomtechnika volt. Kiderült, hogy csak hagyományos fegyverekről van szó, csupa olyasmiről, amely durran, nem pedig robban, ahogy Zack jelentette Langley-nek a műholdas telefonján. Az utasítás szerint a fegyvereket ott kellett hagyniuk, leszállni a hajóról, és kijutni Oroszországból. Meghökkentő utasítás, de utólag, amikor Bászrában „megtalálták” ugyanazt a fegyverszállítmányt, és nagy médiafigyelem közepette az orosz csomagolást gondosan bemutatva körbehordozták, már megvolt a maga értelme. Egészen Irakig figyelemmel követték a hajó mozgását, a szállítmányt műholddal figyelték. A tengerészgyalogosoknak, akik rátaláltak, szóltak, hol keressék, az oroszok szégyene pedig valamelyest az iraki amerikai beavatkozás támogatása felé lökte őket. Nem nagyon, éppen csak egy kicsit.

Politikai ügy lett, és a politikai ügyek nem tartoztak a gengszterszakasz hivatalos feladatai közé. Courtnak nem tetszett a dolog, de ahogy a főnöke, Zack fogalmazott akkor, nem azért fizették, hogy tetsszen neki, hanem azért, hogy elvégezze.

Szidorenko gépéről végigterelték százméternyi fagyos aszfalton egy fekete limuzinhoz, annak is az anyósülési oldalához.

– Előreülsz. Hátsó sor VIP-knak. – Elmosolyodott: annyi fém volt a nyakán meg a fogaiban, hogy azzal a helyi rádióállomásokat is fogni lehetett volna. – Te csak a P vagy.

Nagyot nevetett a viccén, aztán lefordította a társainak, és ők is nevettek.

Court vállat vont, és beült előre. Az őrei, akik aligha voltak VIP-k, a kényelmes hátsó részen foglaltak helyet. Elképesztő volt ez a biztonsági hanyagság: ő ült elöl egyedül, egy erősen korosodó sofőrrel, de hát Szidorenko emberei nem úgy tűntek, mint akiknél nincs okosabb bérenc a környéken.

Nyugat felé haladtak, a város irányába, és Court minden tőle telhetőt megtett, hogy értesüléseket gyűjtsön az útról arra az esetre, ha egyedül kell visszatalálnia a reptérre. Úgy tervezte, rövid időt tölt itt: harminc másodperc kell közölni Siddel, nem örül annak, hogy iderángatták, amivel megsértették a köztük lévő megállapodást, újabb harminc másodperc közölni vele, nem örül annak, hogy becsapták az elvégzett munkát illetően, majd még úgy tíz másodperc, amíg közli orosz kezelőjével, hogy felmond, és ha ezek az aranyláncos izomagyúak megpróbálják megállítani, akkor hamar újabb helyek üresednek meg Szidorenko hálózatában.

Végül azonban mégsem egészen úgy történt, ahogy elképzelte.

Egyórányi út után egy nagy házhoz értek Szentpétervár északi részén. Még soha nem járt ebben a külvárosban, és beismerte önmaga előtt, még a térképen sem tudná megmutatni, hol is van ez a hely: széles, fákkal szegélyezett utcák, nagy, tágas, kertes ingatlanok, régi, tekintélyes épületek.

A limuzin bekanyarodott egy behajtóra, mire Gentry azonnal az előtte lévő otthonra összpontosított. Távolról elállt tőle az ember lélegzete – építészeti szempontból pompás látványt nyújtott.

Ám ahogy közelebb értek, felmerült benne, hogy Sid ostoba bérencei másodállásban kertrendezéssel és házvezetéssel foglalkoznak, amihez még annyira sem értenek, mint a biztonsági melóhoz. A kertben sátrak álltak, mintha valami kis méretű katonai tábor lenne itt, tüzek égtek füstölögve, amelyeket láthatóan dologtalan fiatal férfiak álltak körül. Jó néhány sármocskos, karbantartást régen látott terepjáró parkolt kétoldalt a felhajtón, a tönkretett pázsiton.

A homlokzatról hámlott a festék, a sóderral felszórt parkoló tele volt üvegekkel, cigarettacsikkekkel és más szeméttel. Gentry kiszállt, és átvezették egy konyhán, amely úgy nézett ki, akár egy fiúkollégium étkezője, ahonnan ideg-összeroppanással elmenekültek a takarítók: a mosogatóban halomban álltak a tányérok, minden lehetséges helyen műanyag ételesdobozok álltak, a padlót hanyagul elkészített üvegberakásos díszítésként vodkásüvegek szegélyezték.

Court ugyan nem volt kényszeres rendszerető, de akaratlanul is eltöprengett azon, a vadvilág milyen lehetőségeket kaphat nyáron ebben a konyhában, és hálás volt a vékony ablakon át beszivárgó fagyos levegőért, amely megakadályozta, hogy erőre kapjanak a rovarok, illetve azért a három-négy kövér, a ház körül és a házban sétálgató macskáért, hogy kordában tartják a rágcsálókat.

Két teljes kör várt rá a széles, ívben fölfelé tartó lépcsősoron. Férfiak üldögéltek az egyes fokokon, ki videójátékkal szórakozott, ki mobilon beszélt, újságot olvastak, dohányoztak, de mindegyiküknek géppisztoly pihent az ölében, vagy automata pisztolyt tartott hónaljtokban a testén. Némelyikük a jellegzetes orosz maffiózószerelést viselte, a többségük azonban terepszínű, esetleg katonazöld ruhát hordott, habár még csak a közelében sem voltak az egységes egyenruhának: inkább vadászok, extrém túrázók viseletének tűnt az egész.

Ráadásul mindegyik bőrfejű volt. A többségük rosszindulatúan pillantott föl Gentryre – úgy vélte, a hosszú haja és az ápolatlan szakálla jelezte, hogy ő nem abból a klubból jött, ahonnan a többiek. Még az is az eszébe jutott, hogy esetleg azt hiszik, a pocsék életük valamennyi problémájáért hibáztatott népcsoportok valamelyikéhez tartozik.

Csesszék meg! – gondolta magában. Öttel is elbánna közülük, és még csak meg sem izzadna közben.

Be kellett látnia, az efféle tökös magabiztossággal csak az a baj, hogy eddig legalább tízszer ennyi embert látott az ingatlan területén.

Szidorenko biztonsági szemléletében egyértelműen nem a minőség, hanem a mennyiség volt az alapvető érték.

Végül súlyos, aranyozott kétszárnyú ajtóhoz érkezett, amelyen túl egy előtér várta. Egy titkár ült ott íróasztal mögött; jól öltözött férfi volt, és Court egy pillantással arra jutott, hogy mérhetetlenül jobban ért a feladatához, mint az a legalább ötven bohóc, akik ebben a királyhoz illő pöcegödörben lebzselnek.

– Elkérhetem a kabátját, uram? – kérdezte angolul a titkár, ahogy felkelt és megkerülte az asztalt, hogy üdvözölje.

– Nem maradok sokáig.

A férfi egy pillanatra zavarba jött, de hamar túllendült rajta.

– Ahogy kívánja, uram. Parancsoljon, kérem! – mutatott kedves mosoly kíséretében az ajtóra, ám aztán a négy őrhöz intézte a szavait: – Maradjatok mellette!

Oroszul beszélt, de Gentry értette.

Újabb aranyozott kétszárnyú ajtó következett, a másik oldalán nagy, sötétbe boruló helyiség – az egyedüli fényforrást a parkettás szoba túlsó végében álló hatalmas íróasztal jobbján található kandalló jelentette. Más bútor nem is volt itt, ráadásul még a pattogva lobogó tűz ellenére is olyan hideg volt, akár egy fagyasztóban. Gentry minden egyes lépése visszhangot vert, mintha katedrálisban lenne, ahogy átvágott a sötéten az asztal mögött ülő férfihez.

– Csodálatos végre személyesen is találkozni önnel, Mr. Szürke.

Felismerte Grigor Ivanovics Szidorenkót. Magas fekvésű orrhangon beszélt, és ez illett az arcához. Alacsony, vékony férfi volt keskeny arccal, parányi szempárral – még a szemüvege is törékenynek tűnt.