Borítószöveg

Desmond Shum az elszegényedett Kínában felnőve megfogadta, hogy az ő élete más lesz, mint a családjáé.

Kemény munkával és szorgalommal amerikai diplomát szerzett, majd visszatért szülőhazájába, ahol az üzleti életben helyezkedett el. A munkája során ismerkedett meg a lefegyverzően intelligens és ambiciózus Whitney Duannal, akivel nem sokkal később összeházasodtak.

Bár kétség sem fért tehetségükhöz és becsvágyukhoz, a legkomolyabb üzleti sikereiket annak köszönhették, hogy időközben gyümölcsöző kapcsolatokat alakítottak ki a Kínai Kommunista Párt elitjével, az úgynevezett vörös arisztokráciával. Whitney és Desmond szárnyaltak: a cégük virágzott, az övék volt Peking egyik legfényűzőbb szállodája, magánrepülőkkel utaztak, dollármilliókat költöttek kocsikra és műtárgyakra.

2017-ben viszont valami hirtelen megváltozott. Whitney eltűnt. És vele együtt három munkatársa is. Desmond pedig megírta a Kínai rulettet, hogy elmondja mindazt, amit az asszony talán már soha nem mondhat el. És ami miatt valószínűleg Desmond sem térhet majd vissza a hazájába.

A könyvet az Economist és a Financial Times is az év egyik legjobb könyvének választotta 2021-ben.

DESMOND SHUM Sanghajban született, a gyerekkorát Hongkongban töltötte. Az Egyesült Államokban, a Wisconsin-Madison Egyetemen szerzett pénzügyi diplomát, majd a Northwestern Egyetemen és a Hong Kong University of Science and Technology képzésén folytatott tanulmányokat. Ő alapította Kína leghatalmasabb légi szállítással foglalkozó logisztikai központját Pekingben, és tagja volt a pekingi Bulgari Hotel vezetőségének. A kétezres évek elején az elsők között volt Kínában, aki vagyonának egy részét jótékony célokra fordította. A Kínai rulett az első könyve.

„Ebből a memoárból kiderül, hogyan tartja kézben a kínai kormány az üzleti életet, és mi történik azzal, aki átlép egy bizonyos határt... A Kínai rulett olyan világba kalauzol, ahol a játékszabályok homályosak, és előbb-utóbb mindenkinek fizetnie kell.” – The New York Times

„Kötelező olvasmány mindenkinek, aki érdeklődik Kína aktuálpolitikája iránt.” – The Diplomat

Fordította

Tábori Zoltán

A fordítás alapjául szolgáló kiadás:

Desmond Shum: Red Roulette – An Insider’s Story of Wealth,
Power, Corruption, and Vengeance in Today’s China

Scribner, an imprint of Simon & Schuster, Inc., New York, 2021

Copyright © 2021 by Desmond Shum

Hungarian translation © 2022 Tábori Zoltán

Magyar kiadás © 2022 Libri Könyvkiadó, Budapest

Borítóterv © Váraljai Viktória

Borítókép © exxorian/Getty Images

ISBN 978-963-604-074-1

Felelős kiadó Gyuricza Eszter

Felelős szerkesztő Ferenczy Zsófia

A szöveget gondozta Török Tünde

Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Hongkongnak és Whitney Duannak.

Bár lenne rá szó, mennyire fontosak vagytok nekem.

„Jobb szólni és meghalni, mint hallgatva élni.”

FAN CSUNG-JEN (989–1052)

Bevezetés

2017. szeptember 5-én az ötvenéves Whitney Duan nyomtalanul eltűnt Pekingből. Az előző nap még látták irodájában a Genesis Beijingben – ezt az ingatlanfejlesztési vállalkozást mi hoztuk létre több mint 2,5 milliárd amerikai dollár értékben. Itt, ebben a futurista tájkertekkel és olasz márvánnyal díszített elefántcsonttoronyban, ahol szúrós szemű biztonsági őrök kísérik a látogatók minden lépését, Whitney milliárdos projekteket vezényelt le. És most hirtelen nyoma veszett.

Hogy történhetett ez meg? És kicsoda Whitney Duan?

Whitney Duan a feleségem és üzlettársam volt több mint egy évtizeden át. Ekkorra már elváltunk, de éveken keresztül szorosan együttműködtünk, bizalmas viszonyban álltunk, és közösen vágtunk bele a leghajmeresztőbb vállalkozásokba. Megvalósítottuk közös álmunkat, hogy nagy dolgokat viszünk véghez Kínában, Kínának. A szegénységből érkezők megszállottságával vinni akartuk valamire az életben. Nem győztünk ámulni a saját sikereinken.

Létrehoztuk a világ egyik legnagyobb légi szállítási központját Pekingben, a Fővárosi Nemzetközi Légikikötőben. Kigondoltuk és felépítettük a legelegánsabb szállodát és irodaközpontot Kína fővárosában, mégpedig egy elsőrangú telken, a metropolisz lüktető szívének közvetlen közelében. Százmillió dollárokat hozó részvényügyleteket bonyolítottunk le. Otthonosan mozogtunk Kína legbelsőbb hatalmi berkeiben, meghitt kapcsolatokat ápoltunk államférfiakkal, a Kínai Kommunista Párt prominens személyiségeivel és családjaikkal. Tanácsokkal láttuk el az egész Kínát hatalmukban tartó tisztségviselőket. Társadalmi és politikai változások előmozdítói akartunk lenni, hogy Kína élhetőbb országgá váljon. Hittünk abban, hogy már azzal jót tehetünk, ha jól megy a sorunk. Osztottunk-szoroztunk: nettó vagyonunk dollármilliárdokra rúgott.

De most Whitney eltűnt. Angliai otthonomból felvettem a kapcsolatot a házvezetőnőjével, aki elmondta, hogy Whitney nem jött haza a munkából azon a szeptemberi napon, és azóta se látták. Mintha köddé vált volna.

Rátelefonáltam olyanokra, akik az általunk alapított vállalatnál dolgoztak, és megtudtam, hogy nem Whitney az egyetlen, akinek nyoma veszett. Eltűnt cége két igazgatója, valamint egy fiatal munkatárs, aki az épületgondnoki feladatokat is ellátta. Azóta se hallották hírét egyikőjüknek sem. Én magam csak július végén utaztam el Pekingből, a fiunkat hoztam el az anyjához a nyári szünetre. Eltűnődtem: lehet, hogy én is eltűntem volna, ha még néhány hétig Kínában maradok?

A megmagyarázhatatlan eltűnések nem számítanak ritkaságnak Kínában, ahol a Kommunista Párt a hatalom egyetlen birtokosa. Jóllehet a kínai alkotmány rögzít emberi jogi biztosítékokat, a párt ügyészei fittyet hánynak ezekre a paragrafusokra, és a leggyatrább ürügyekkel elfoghatnak és a végtelenségig őrizetben tarthatnak bárkit. Manapság a kínai kommunista ügynökök még külföldön is lecsaphatnak emberekre, ha hírlapkiadók, üzletemberek, könyvkereskedők és disszidensek kerülnek a célkeresztbe. Hallunk eleget az amerikaiak visszás módszereiről, ha valakire rávetül a terrorizmus gyanúja. Hát Kína sem marad adós a maga változatával.

Felhívtam Whitney szüleit, de nem tudtak semmit. Puhatolóztam barátoknál és a Kommunista Párt olyan vezető tisztségviselőinél, akik neki köszönhették magas pozíciójukat. Senki se volt hajlandó közbenjárni az érdekében. Annyira tartottak attól, hogy Whitney ügye őket is besározhatja, és annyira féltek a párt Központi Fegyelmi Vizsgálóbizottságától – mivel arra jutottam, hogy ez a szervezet tarthatja fogva Whitney-t –, hogy óvakodtak segítőkésznek mutatkozni.

Minél többet kérdezősködtem, annál inkább erősödött bennem a felismerés, hogy a kínai pártrendszerben dolgozók minden egyes emberi kapcsolatukat a nyereség és veszteség alapján teszik mérlegre. Whitney rendkívül hasznos volt a barátai számára. Tucatjával intézett el előléptetéseket a Kínai Kommunista Pártban és a kormányban. Egyengette a karrierjüket, és számtalan órát töltött azzal, hogy terveket kovácsolt velük a következő lépésekről. De most, hogy Whitney veszélybe került, számukra már csak ballaszt volt, holtsúly, amitől meg kell szabadulniuk.

Miközben lázasan törtem a fejem, mitévő legyek, hogyan találhatnám meg a volt feleségemet, a fiam anyját, a nőt, aki oly meghatározó szerepet játszott életem alakulásában, elgondolkoztam az elmúlt éveken, a hihetetlen események láncolatán, amelyek idáig vezettek.

Amikor Whitney eltűnt, vagyona hatalmasabb volt, mint amiről bármelyikünk is álmodhatott volna kapcsolatunk hajnalán. Patriarchális társadalom ide, patriarchális társadalom oda, ez a rendkívüli tehetséggel megáldott nő páratlan hozzáértéssel játszott az új idők Kínájának rulettszerű politikai miliőjében, és szövetsége egy politikai titán családjával mesés sikerekhez segítette. Aztán egy nap nem jött be a számítása. Azt hitte, kiismeri magát Kína valóságában, de tévedett. Én voltam az üzlettársa és a férje. Együtt jutottunk el a csúcsig. Ez itt az én történetem, és az övé is.

Első fejezet

Ha a származásomat nézzük, egyáltalán nem tűnt valószínűnek, hogy a 21. század fordulóján fontos pozíciót fogok majd betölteni Kína politikai és gazdasági életében. Nem születtem bele a vörös arisztokráciába, a szüleim nem tartoztak abba a kommunista elitbe, amelyik 1949-ben magához ragadta a hatalmat. Távolról sem. A személyiségem sem tűnt éppenséggel alkalmasnak a szerepre.

1968 novemberében születtem Sanghajban egy olyan családba, amelynek egy részét a kommunisták hatalomra jutása után üldözték Kínában, a másik részét viszont nem. A kommunista doktrína szerint „öt fekete kategória” létezett: földbirtokos, nagygazda, ellenforradalmár, osztályidegen és jobboldali. Az 1949-es kommunista forradalom előtt apai ágon az őseim földbirtokosok voltak. Kétszeresen megbélyegzettnek számítottak, ha figyelembe vesszük azt a súlyosbító körülményt, hogy rokonaik éltek külföldön. Bárhol máshol a világon ezek a tényezők elismerést váltottak volna ki, de az ötvenes-hatvanas évek Kínájában a gazdasági siker és a külhoni kapcsolatok csak arra voltak jók, hogy az embert „született pártütőnek” könyveljék el. A család alacsony státusa miatt apám nem járhatott jó iskolákba – ez pedig olyan haragot oltott belé a világgal szemben, amely végigkísérte egész életében.

Apám felmenői földbirtokos középnemesek voltak, a Jangce folyó deltájában elterülő kisvárosból, Szucsouból származtak, amelyet fényűző kertjei és festői csatornái miatt Kína Velencéjének is neveznek. A családi legendárium úgy tartja, hogy a Csang Kaj-sek nacionalista hadserege ellen harcoló kommunista csapatok közeledtének hírére a Shum klán az összes értéktárgyát a családi birtokon álló egyik kútba dobta. A földterületet ezt követően elkobozta a kommunista kormány, és ma egy állami tulajdonban lévő kórháznak ad helyet. Sok évvel ezelőtt, egy családi találkozón egy idős rokon egészen pontosan leírta nekem a helyszínt, és megpróbált rávenni, hogy ássam ki a kincset. De mivel a kínai kormány állami tulajdonnak tekint mindent, ami a föld alatt van, nem álltam kötélnek.

Apai nagyapám neves ügyvéd volt a forradalom előtt Sanghajban. Amikor a kommunisták magasabb fokozatba kapcsoltak, nagyapámnak, sok más jómódú emberhez hasonlóan, lett volna lehetősége arra, hogy elszeleljen. Visszariadt azonban a kilátástól, hogy alantas menekült legyen. Az ő szemében Hongkong, a sanghaji migránsok kedvenc végcélja nem ért fel szülővárosával, amelyet ekkor a Kelet Párizsaként emlegettek. Felült a kommunista szólamoknak, hogy a párt partnerként tekint a tőkésosztály tagjaira egy „új Kína” megépítésében, és otthon maradt.

Apám sose bocsátotta meg neki ezt a végzetes döntést. Apja gyanútlanul hitt a pártnak, és ennek ő itta meg a levét, ráment a fiatalsága. 1952-ben a kommunista hatóságok bezáratták nagyapám ügyvédi cégét, és kirakták az egész családot, apámat és még két fiút és egy lányt a háromszintes sanghaji sorházukból, amelyet nagyapa aranyrudakért vásárolt a forradalom előtt. Nagyapám mindenkit visszavitt Szucsouba. Mindenkit, kivéve a tízéves apámat, akiről az a döntés született, hogy maradjon Sanghajban, és járja ki az általános iskolát.

Az elkövetkező néhány év nehéznek bizonyult. Apám folyamatosan ingázott az egyik rokontól a másikig, kosztért és kvártélyért kuncsorogott. Nemegyszer éhesen feküdt le. Egy nagybácsi különösen kedves volt hozzá, jóllehet a forradalom vele is alaposan elbánt. A kommunista hatalomátvétel előtt sikeres üzletember volt, ám miután államosították a vállalatát, riksahúzónak osztották be az egyik gyárba, amely eredetileg az ő tulajdonában állt. A kommunisták mesterien értettek ahhoz, hogyan rombolják le az ember legbecsesebb tulajdonságait: a méltóságát és az önérzetét.

Apám megtanulta, hogy egy kommunista országban egy kapitalista ügyvéd ivadékának leszegett fejjel kell járnia. A nélkülözések szívóssá tették, képes lett arra, hogy támasz nélkül is boldoguljon. Megpróbáltatásai azonban csak tovább tüzelték apja iránti haragját, amiért nem menekítette ki a családot Kínából.

A sanghaji évek alatt megtapasztalt éhezés és magány rányomta a bélyegét apám kapcsolatára a többi emberrel. Gyűlölt elfogadni bármit bárkitől, és rögeszméjévé vált, hogy csak magára számíthat. Ugyanez a szemlélet vert gyökeret bennem is, és még ma is rossz érzéssel tölt el lekötelezettnek lenni. Csak később, miután találkoztam azzal a nővel, aki a feleségem lett, tanultam meg, hogy ez az érzés elszigetel másoktól. Ha az élet hullámvasútján sosem fogadsz el szívességet, mondta Whitney, akkor más se fog szívességet kérni tőled, és sosem fogsz kiépíteni mélyebb kapcsolatokat. Jóllehet hosszú éveken át féltem apámtól, most már magányos alaknak látom, aki egymagában csatázott a világgal.

Hátrányos származása miatt apám nem juthatott be a jobb egyetemekre. Egy tanítóképző főiskolán kapott helyet Sanghajban, ahol kínai nyelvet és irodalmat tanult. Korosztályához képest magas volt, több mint 180 centi, játszott a főiskola röplabdacsapatában. Konok szorgalma és atletikus testalkata nem kerülte el anyám figyelmét. A tanítóképző főiskolán jöttek össze 1962-ben. Anyám szintén feltűnő jelenség volt, kínai mércével magas a maga 172 centijével, és ugyancsak sportoló: rövidtávfutó. Az akkori idők postabélyeg méretű fekete-fehér felvételén kifejezéstelen arccal néznek a kamerába drapp színű Mao-zubbonyaikban – ettől függetlenül szép párt alkottak.

Külföldi kapcsolatok terén anyám rokonsága sem volt szeplőtlen, mégsem kellett üldöztetést elszenvedniük. Anyai nagyapám Hongkong mellől, Kuangtung tartományból származott. Sok dél-kínai klánhoz hasonlóan az ő családja is szétszóródott szerte a világon. Hét testvére emigrált Indonéziába, Hongkongba és az Egyesült Államokba. Az 1949-es forradalom előtt anyám édesapja Hongkong és Sanghaj közt ingázott, üzleti vállalkozásokat vitt mindkét nagyvárosban. Valamikor az 1940-es évek végén ő képviselte a tulajdonosi oldalt a Sanghaji Fogpasztagyár munkásaival folytatott tárgyalásokon, akiknek élén az a Csiang Cö-min állt, aki 1989-ben a Kínai Kommunista Párt főtitkárává, majd 1993-ban Kína elnökévé lépett elő. Amikor a kommunisták 1949-ben elfoglalták Sanghajt, anyám családja Hongkongba költözött, de egy családi veszekedést követően a nagyanyám visszatért Sanghajba a három gyerekkel, köztük anyámmal. Mindazonáltal a nagyszüleim nem váltak el, és a nagyapám haláláig támogatta nagyanyámat, rendszeresen sürgönyzött neki tartásdíjat Kínába.

Anyám családját nem érte üldöztetés a kommunista rezsim alatt. Az 1949-es forradalom után a Kínai Kommunista Párt valutaforrásként tekintett az anyáméhoz hasonló családokra, hogy kijátssza azt a hidegháborús kereskedelmi zárlatot, amelyet az Egyesült Államok rótt Kínára. A párt „patrióta külhoni kínaiaknak” nevezte ezeket a családokat, mintegy jelzésként az illetékes belhatóságok felé, hogy kesztyűs kézzel bánjanak a Kínában maradt hozzátartozóikkal. A kommunisták egy ízben még arra is felkérték nagyapámat, hogy vezesse Kína állami olajvállalata, a Nemzeti Kőolajipari Társaság hongkongi fióküzemét.

Anyai nagyanyám fiatal korában rendkívül szép nő volt, emellett igazi egyéniség is. Gazdag családba született Tiencsin kikötővárosában, amely a kommunista forradalom előtt Észak-Kína kereskedelmi és üzleti csomópontjának számított. Egy sanghaji sorházban élt, amelyet a család ezen ága soha nem veszített el, mindennap hajnali négykor kelt, hogy lemenjen a szomszédos parkba gimnasztikázni, reggelire vásárolt egy csésze szójatejet és egy jutiaót, egy hosszúkás fánkfélét, majd hazament cigarettázni – ami abban az időben szokatlan volt egy nőtől – és pasziánszozni. Nagyapám Hongkongból érkező átutalásainak köszönhetően soha egy napot nem dolgozott egész életében, és cselédeket tartott még a kulturális forradalom legsötétebb napjaiban is, amikor ezrével gyilkoltak le Nyugaton végzett embereket olyan bűnös eszmék pártolásáért, mint a tudás, a demokrácia és a szabadság. Nagyanyám ép bőrrel megúszott mindent, védőburkot vont köré a „patrióta külhoni kínaiakkal” való kapcsolat aurája.

Nagyanyám idős koráig megőrizte mozgékonyságát, és elnyerte mindenki rokonszenvét. Imádtam hétvégenként eljárni hozzá. Saját termesztésű szezámmagvakat őrölt finom tésztába, és nem győztem repetázni a fatálon kínált teniszlabda méretű, hússal-zöldséggel megtöltött gőzölt batyuból, amely szülővárosa, Tiencsin jellegzetes étele volt.

Anyám jóval boldogabb gyermekkort tudhatott magáénak, mint az apám. Nagyanyámhoz hasonlóan ő is derűs, társasági ember volt, népszerű az iskolatársai közt. Jelleme szinte szöges ellentétben állt az apáméval, különösen a kockáztatás terén. Anyám belement; apám kerülte. Anyámról később bebizonyosodott, hogy kísértetiesen jó érzéke van a befektetésekhez, ami lehetővé tette számukra, hogy meglovagolják az ingatlankonjunktúrákat Hongkongban és Sanghajban egyaránt.

A szüleim 1965-ben a párt engedélyével összeházasodtak. A párthatóságok két különböző középiskolában helyezték el őket tanári állásba. A dolgok így mentek akkoriban. A párt irányított mindent. Az ember nem kereshetett magának állást, illetve nem választhatta meg az esküvője napját. Apám a sanghaji Hsziangming Középiskolában kínait és angolt tanított – angoltudására úgy tett szert, hogy a rádióban nyelvleckéket hallgatott. Ő volt a lányok röplabdacsapatának edzője is, és rendszeresen ádáz meccseket vívtak a sanghaji városi bajnokságon. „Példamutató tanár” – írta jellemzésében az iskola pártbizottsága, úgyhogy kifizetődőnek bizonyult opportunistának lenni annyi éven át.

Anyám iskolája kerékpáron egyórányira volt a házunktól. Ő matematikát tanított, a diákjai szerették. Ezt egyrészt a lelkiismeretességének köszönhette, másrészt annak a képességének, hogy mindig igyekezett mások szemszögéből is megvizsgálni a dolgokat. Apám életfilozófiája kimerült a „vagy így, vagy sehogy” hozzáállásban. Anyám rugalmasabb volt. Ez a tulajdonság jól jött a matematikatanításban, különösen egy kínai középiskolában, ahol magasak az elvárások. Mivel képes volt arra, hogy a diákok fejével gondolkozzon, könnyebben rá tudta vezetni őket a megoldásra. Emellett eredményesen csillapította le az indulatokat az iskolán átsöprő politikai kampányok időszakában, amikor a diákok és tanárok egymást vádolták ideológiai elhajlással. A nyílt bírálatok óráin, valahányszor kipécéztek egy diákot, anyám mindig közbelépett, és véget vetett a vádaskodásnak, mielőtt az végképp eldurvult volna. Nem volt még egy tanár az iskolában, amelyik ezt meg merte volna tenni. De „patrióta külhoni kínai” lányaként anyám többé-kevésbé védve érezhette magát. Egy-egy ilyen fellépése olyan volt, mint a mentőöv a fuldoklónak, és a diákok sosem felejtették el neki ezeket a jótetteket, a mai napig felemlegetik az osztálytalálkozóikon.

Anyámék hárman voltak testvérek, ő volt a középső. Miután a szüleim összeházasodtak, nagybátyáim gúnyolódtak anyámon, amiért a lenézett „öt fekete kategóriából” választott férjet magának. Gondjuk volt rá, hogy apám sose feledkezzen meg arról, hogy ők rangban felette állnak, no meg tehetősebbek, a hongkongi nagyapám havi apanázsának köszönhetően. Az egyik nagybácsim elsőként vett motorkerékpárt a környéken, a mellényzsebéből kifizette, és gondoskodott róla, hogy erről apám is tudjon.

A kulturális forradalom kellős közepén születtem. A párt vidékre küldte a szüleimet, hogy tanuljanak a kínai parasztoktól. Ez a Mao elnök fejéből kipattant terv emberek millióinak életét tette tönkre, és szakadékba taszította Kína gazdaságát. A szüleim és én szerencsések voltunk, mert tőlünk nem vonták meg az engedélyt, hogy Sanghajban lakhassunk, nem úgy, mint több százezer sanghaji lakostól, akiket Kína messzi, északi vidékére száműztek, és sose tértek vissza. Az iskoláik megengedték a szüleimnek, hogy felváltva éljenek a kínai parasztok közt, úgyhogy sosem maradtam egyedül.

Már csecsemőnek is nagy voltam, és gyorsan nőttem, rászolgálva kínai keresztnevemre, a Tungra, ami azt jelenti, oszlop. Testmagasságomnak – végül 195 centiméternél állapodtam meg – és sportos alkatomnak köszönhetően született vezetőnek számítottam a társaim közt. A szüleim belém plántálták az olvasás szeretetét. Rengeteg képregényem volt a kínai mitológia alakjairól, a kínai kommunista forradalom hőseiről és Kína Japán ellen vívott háborújáról. Hsziao Ka-ce történetein nőttem fel, aki kissrác létére fegyvert fogott, és japán betolakodókra vadászott a második világháború idején. Természetszerűleg hazafias érzelmű voltam – és imádtam mesét mondani. Barátaim csapatostul sereglettek körém, hogy a történeteimet hallgassák. Idővel magam is kiagyaltam párat, máig emlékszem az egyik ilyen fantasztikus kalandmesére, amelyben egy óriási barlang nyelte el az egyik kínai tábornok gépkocsikonvoját.

A történetek, amelyekben a hősök életüket adták az országért és a kommunista forradalomért, mélységes hazaszeretet ültettek belém. Meggyőződésem volt, hogy nekem is az ország felvirágoztatásának kell szentelnem az életemet. Arra tanítottak, hogy higgyek Kína nagyszerűségében és ígéretes jövőjében.

Sanghajban ugyanabban a házban laktunk, amelyet a kommunista hatóságok apám apjától vettek el még 1952-ben. Az angol mintára épült sorház az egyik mellékutcában állt az egykori francia koncesszió főútja, a Huajhaj sugárút közelében. Ezt az árnyas, zöld kerületet az 1949-es forradalom előtt párizsi hivatalnokok igazgatták a francia birodalom részeként. A kommunisták előszeretettel rendezték úgy, hogy az egykori ingatlantulajdonosok a régi otthonuk egy kicsiny szegletében lakjanak, csak hogy tudatosítsák bennük az állam mérhetetlen hatalmát.

Két szobát tarthattunk meg az első emeleten. Nagyapám régi nappaliját a földszinten egy orvos foglalta el a családjával, aki Angliában tanult a forradalom előtt, és a lakása telis-tele volt külföldi orvosi folyóiratokkal. Fölöttünk, a második emeleten távoli rokonok laktak. Az összes lakó, mind a tíz ember egyetlen fürdőszobán és konyhán osztozott. A sarkon állt Sanghaj egyik legkiválóbb péksége, az utcánkat egész nap belengte a friss kenyér csábító illata.

A szobánk egyik sarkában állt a szüleim franciaágya, én pedig a szemközti sarokban aludtam egy heverőn. Egy fiókos szekrény választott el bennünket egymástól. Az ágyam melletti kis asztalkán állt féltve őrzött tulajdonunk, a rádiókészülék. Apám órákat töltött a hokedlin ülve azzal, hogy angolul tanuljon. Amikor szüleim a konyhában foglalatoskodtak, félretoltam a leckémet, és olyan műsorokat kerestem, amelyekben a letűnt korok kínai hőseiről meséltek, közben ugyanolyan feszülten figyeltem a szüleim közeledtét jelző léptek hangját, mint magát a történetet. Elvárták tőlem, hogy komolyan vegyem a tanulmányaimat. Mint sokan mások, én is kulcsos gyerek voltam: egyedül jöttem haza délben, magam csináltam meg az ebédemet, és már egészen kicsi koromtól fogva gond nélkül elkészítettem a reggelit is.

Apám nem tudott megbékélni a sorsával, nyakig merült az önsajnálatban, és rajtam töltötte ki boldogtalanságát. Becibált a szoba közepére, a dróton lógó két neonlámpa gyér fénye alá, hogy irgalmatlanul elverjen nadrágszíjjal, puszta kézzel vagy kőkemény favonalzóval. Pedig mintagyerek voltam. Osztályomban az elsők közt vettek fel kisvörösgárdistának, a Kínai Kommunista Párt gyermekszervezetébe. Én lettem a leckefelelős, és felismerték bennem a született vezetőt. De apámat ez hidegen hagyta. Így is, úgy is elvert.

Egyszer elfelejtettem megcsinálni a házi feladatomat. A kínai tanárok sosem késlekednek értesíteni a szülőket, ha a gyerekük rossz fát tett a tűzre. Aznap este apám úgy elfenekelt, mintha attól félne, többé nem lesz rá alkalma. Az orvos felesége a földszinten meghallotta a jajveszékelésemet, feljött, bekopogott, és megkérte apámat, hogy legyen szíves, hagyja abba. Apám abbahagyta. A szüleim tisztelték azt a családot, mert az orvos Nyugaton tanult. Úgy tűnt, a doktor felesége lett a megmentőm. Valahányszor apám nekem esett, azért imádkoztam, hogy meghallja a sikolyaimat, és feljöjjön.

A szüleim közölték velem, hogy igazából olcsón megúszom. Más szülők büntetésből a recés mosódeszkán térdepeltetik a gyereküket órákon át, amitől csupa seb lesz a térdük. Nem győztek meg. Még ma is rémálmaim vannak a verések miatt. Arra ébredek, hogy lucskosra izzadtam a lepedőt, és a szívem úgy kalapál, hogy majd kiugrik a helyéről. Apám és én sosem öntöttünk tiszta vizet a pohárba a múltat illetően. Még csak célzást sem tett rá soha, hogy megbánta volna, hogy ilyen keményen bánt velem.

Anyám, bár az iskolában a saját diákjait megvédte, nekem sose tette meg ezt a szívességet. Ő nem veréssel, hanem szidással adta tudtomra elégedetlenségét. Még jóval harminc felett is sűrűn a fejemhez vágta, hogy „tyúkeszűbb vagy egy egész baromfiudvarnál”, meg hogy „sötétebb vagy, mint az alagút”.

„Ostoba madaraknak előbb kell elkezdeniük repülni” – mondogatta még, amivel azt akarta nyomatékosítani, hogy ha vinni akarom valamire az életben, akkor sokkal keményebben kell dolgoznom a többieknél.

Úgyhogy odahaza a becsmérlés és verés légkörében nőttem fel. A dicséret olyan ritka dolog volt, mint abban az időben a tojás. A szüleim a fejemre olvasták minden hibámat. „Ne légy öntelt!” – mondta anyám, valahányszor kicsit ráéreztem a siker ízére. Végül a szüleimmel való kapcsolatom leszűkült arra, hogy már nem is a dicséretüket igyekeztem elnyerni, hanem sokkal inkább a bírálatukat elkerülni. Gyerekkorom nem az eredmények eléréséről szólt, hanem a kudarcok elhárításáról. Örökké amiatt aggodalmaskodtam, hogy nem vagyok elég jó.

Ugyanakkor már egészen korán megtapasztaltam, micsoda tátongó szakadék választja el otthonomat a kinti világtól, ahol elismertek mint vezért, mesemondót, sportolót, sőt szeretetre méltó személyiséget, szemben a mi kis lakásunk világával, ahol szemlátomást mélységes csalódást okoztam a szüleimnek. Ezzel talán a legtöbb gyerek így van Kínában, ahol az elvárások magasak és a kritika rendszeres, és ahol a szülők abban hisznek, hogy a gyerekeket a kudarc edzi meg, nem a siker. Ahogy telt az idő, a feszültség nőttön-nőtt e két világ között.

Mindezek mellett mindig is hálás leszek szüleimnek, amiért hozzásegítettek ahhoz, hogy korán megismerhessem az írásjegyeket, és hogy rengeteget olvassak. Mindketten pontosan tudták, milyen könyvek bűvölnek el. Képregényekkel adták meg a kezdő lökést, majd amikor kinőttem ezeket, a vuhszia hsziaosuóra álltam rá, az olyasfajta harcművészeti regényekre, amelyekből Ang Lee nagy sikerű filmje, a Tigris és sárkány is született.

Mivel egykeként nőttem fel egy olyan társadalomban, amelyben akkoriban mindenkinek voltak testvérei, rengeteget voltam egyedül. Így hát olvastam. A harcművészeti könyvek napjaink Harry Potter-történeteihez hasonlóan egy képzeletbeli világba repítettek. Csak úgy faltam a királyi udvarok szövevényes viszonyaival, élet-halál harccal, szerelemmel és gyűlölettel, vetélkedéssel és bosszúvággyal, cselszövéssel és ármánykodással teli történeteket. Kedvenc meséim ugyanezen a nyomvonalon mozogtak. Az egyik történetben egy fiú, miután szemtanúja lesz a szülei meggyilkolásának, nehéz körülmények közé kerül: alamizsnáért koldul, télen a fagyhalál rémével küzd, miközben menekül üldözői elől, akik a család írmagját is el akarják törölni a föld színéről. A vadonban bolyongva egy barlangban vándor szerzetesre talál, aki megtanítja a vusu, a harcművészet titkaira. Hosszú évek és temérdek nélkülözés után hazatér, bosszút áll, majd egyesíti a császárság harcművészeit, és végül elhozzák a békét. Ebben a történetben magamat láttam, ahogy csatázom és legyőzöm démonaimat.

Általános iskolám a Csincsiang Hotel szomszédságában állt, amely 1949 előtt Sanghaj egyik legnevezetesebb tájékozódási pontjának számított, és abban az időben egyike volt annak a mindössze két szállodának a városban, ahol külföldi vendégeket fogadtak. Közelségünk a Csincsianghoz azzal járt, hogy a városi tanács propagandaosztálya gyakran szervezett külföldieknek iskolalátogatásokat hozzánk. A Kínai Kommunista Párt felosztotta a világot ellenségekre és szövetségesekre, és a nemzetközi támogatás elnyerése érdekében nem győzött a „baráti külföldiekhez”, nevezetesen a baloldali értelmiségiekhez, újságírókhoz és politikusokhoz dörögölőzni. Valahányszor megjelent egy csapat „baráti külföldi” az iskolánkban, a legjobb matekosokat hívták ki a táblához bemutatni a tudásukat, és a legjobb sportolókat szedték össze a tornaórához – hűen a kínai kommunisták nagy hagyományához, akik ehhez hasonló módszerekkel igyekezték demonstrálni a kétkedő szimpatizánsok előtt a szocializmus nagyszerűségét.

Egy nap a hatalmas kínai sportapparátusból látogatott el hozzánk egy hivatalnok. Felszólították a sportosabb alkatúakat közülünk, hogy vetkőzzünk alsónadrágra. A hivatalnok szemügyre vett, és kijelentette, hogy nekem úszónak kell lennem. Apám elkezdett járni velem az általános iskolámhoz legközelebb eső városi uszodába. Jellegzetesen kínai módon tanított meg úszni: belelökött a vízbe. A felszínre evickéltem, közben egy csomó vizet nyeltem. De pár héten belül készen álltam rá, hogy próbára tegyenek. Hatévesen bekerültem a helyi úszócsapatba.

A hét minden egyes napján úszóedzésre mentem egy tőlünk negyvenpercnyi sétára eső uszodába. Reggelente fél hatkor keltem, megcsináltam a reggelimet, és nekivágtam az odavezető zegzugos utcáknak. Kihívásnak vettem, hogy megpróbáljam levágni a távot. Egy-egy új sikátorba betérve sose tudtam, hol fogok kijutni. Gyorsan megtanultam, hogy egy sereg úton lehet ugyanarra a helyre elérni. Héttől nyolcig úsztunk, utána átmentem az iskolába. Nemegyszer egy második edzést is tartottunk délután. A versenyeket hétvégén rendezték. Hamarosan korcsoportom legjobbja lettem hátúszásban, gyorsban pedig a második legjobb. Legfőbb vetélytársam egy környékbeli srác volt; ő végül bekerült a nemzeti válogatottba. Együtt szoktunk menni az uszodába. Amikor apám elpüfölt, másnap reggel az öltözőben igyekeztem takargatni a hurkákat a karomon-hátamon-lábamon, de ő észrevette. „Szerencsés vagy, hogy téged nem ver az apád” – mondtam neki. Szomorkás mosollyal reagált.

Trénerünk, Si edző jellegzetes kínai edző volt: alacsony, zömök és rosszindulatú. A sanghaji telek hidegek, de mivel a város a Jangce folyótól délre fekszik, a központi kormányzat rendelete értelmében az épületeket nem látták el fűtéssel. Téli reggeleken Si edző azzal kezdte az edzéseket, hogy pillangóúszással fel kellett törnünk a vékony jégréteget, amely a medence vizén éjjelente képződött. Az edzők olykor hatalmas termoszokból forró vizet locsoltak a medencébe, aztán elnézték, hogy mint az élelem körül csapkodó halak, vergődünk a meleg helyek felé hiábavaló igyekezetünkben, hogy át ne fagyjunk. Ők ezt roppant mulatságosnak találták.

Előnyök is származtak abból, ha valaki tagja volt a csapatnak. A délutáni edzések után derekasan megvendégeltek bennünket. A rizst és a húst még akkoriban is fejadagban mérték Kínában, de az uszoda ebédlőjében színhúst kaptunk, nem olyat, ami tiszta zsír, és jófajta zöldséget, továbbá esetenként olyasmit, amit mindannyian nagyra értékeltünk: tojást. Évente egyszer hazavihettünk egy csirkét. Rákaptam, hogy zsebre vágjak ezt-azt az uzsonnákból, hogy aztán szétosszam a társaim között a hűségükért cserébe. Az ennivaló sokat ért azokban a napokban, és az ilyen lekenyerezés a bandavezérré válás egyik módja volt.

Igen nagy mértékben az úszásnak köszönhetem, hogy azzá lettem, aki ma vagyok. Magabiztosságra tanított, kitartásra, rájöttem, mekkora örömöt jelent küzdeni a céljainkért. Az úszás révén olyan emberekkel találkoztam, akikkel normál esetben az én társadalmi helyzetemben sosem ismerkedhettem volna meg. Még ma is érzem a hozadékát.

Kisfiúként csak egészen ködös elképzeléseim voltak a politikáról. Emlékszem a jártamban-keltemben elém kerülő politikai plakátokra, amelyek az osztályellenségekkel szembeni könyörtelen fellépésre szólítottak fel, miközben a kulturális forradalom a káosz magvait hintette el országszerte. Az iskolám közelében lévő laktanyából kihallatszott, ahogy a katonák ideológiai elhajlást ostorozó és Mao Ce-tung elnököt éltető jelszavakat skandálnak. Láttam az utcán a politikai foglyokat a fejükbe nyomott szégyencsákóval, ahogy platós teherautókon viszik őket a vesztőhely felé.

Aztán 1976. szeptember 9-én meghalt Mao. Nyolcéves osztálytársaimmal nem sokat fogtunk fel ennek jelentőségéből. Amikor bejelentették a hírt az iskolában, a tanáraink sírásban törtek ki, úgyhogy mi is nekiálltunk sírni. Rendelet érkezett, hogy nem játszhatunk és nem mosolyoghatunk. Többünket megdorgáltak, mert túl hangosak voltunk.

Úgy egy évvel később egy Teng Hsziao-ping nevű magas rangú vezető tért vissza a hatalomba többéves teljes félreállítás után. Teng levezényelte a Mao köré gyűlt ultrabalos csoport, az úgynevezett négyek bandája letartóztatását, és 1979-ben elindította azokat a történelmi reformokat, amelyek napjaink gazdasági nagyhatalmává emelték Kínát. De a mi családunk nem kívánta átélni ezeket a korszakalkotó változásokat. Szüleimnek más tervei voltak.