A könyv eredeti címe: Klimapsykologi

Szerző: Solveig Roepstorff

Az eredeti kiadó: People’s

Fordította: Patat Bence

Szakmai lektor: Csizmadia Máté

Borító: Szabó Imola Julianna

© Hungarian translation: Patat Bence, 2025

© Cser Kiadó, 2025

© Solveig Roepstorff og People’s 2022

Published by agreement with PeopleGroupAgency, Denmark

A könyv megjelenését a Danish Arts Foundation támogatta.

Minden jog fenntartva. Jelen könyvet, ill. annak részeit tilos reprodukálni, adatrögzítő rendszerben tárolni, bármilyen formában vagy eszközzel – elektronikus, mechanikus, fényképészeti úton vagy más módon – közölni a kiadó engedélye nélkül.

ISBN 978-963-278-787-9

Kiadja a CSER Kiadó

Felelős kiadó: a kiadó vezetője

1114 Budapest, Ulászló u. 8.

Telefon: (+36-1)386-9019

E-mail: info@cserkiado.hu

Honlap: www.cserkiado.hu

Szerkesztő: Vas Gabriella

Tördelés, nyomdai előkészítés: Mahboubi Salim

Tartalomjegyzék

Bevezetés

Mit segíthet nekünk megérteni a klímapszichológia?

Miért kritikus fontosságú az adagolás?

1. FEJEZET: Miért reagálunk úgy, ahogy reagálunk?

1. reakció: Stressz és túlterhelés - amikor az idegrendszer riadót fúj

2. reakció: Klímaszorongás és klímaaggodalom - az érthető reakció

3. reakció: Bénultság - A (kissé túl) hatékony lezárás

4. reakció: Kognitív disszonancia - Egyvalamit gondolni, másvalamit tenni

Jegyzetek

Vildének

és

Corneliusnak

Bevezetés

A nyaralónk melletti út mentén 2018 tavaszán ötven kis almafacsemetét ültettem. Gondosan öntöztem őket, és sok figyelmet szenteltem nekik – ennek következtében pedig jól érezték magukat, és szépen növekedtek. Ez az értékes kölcsönhatás aztán észrevétlenül megtorpant, ahogy a tavaszból nyár lett, és a forró nyári napoknak nem akart vége szakadni. Az almafacsemeték és körülöttük minden más is szomjazott. A nyaraló körüli kertben és földeken sok növény és termény kezdett kornyadozni és kiégni.

Valahányszor a csemetéket öntöztem, szó szerint éreztem, ahogy a talaj megváltozik a talpam alatt. A lágy és zsíros, agyagos talaj kiszáradt és kirepedezett, és együttműködésre nem hajlandó, megkeményedett tömbbé vált, amely szinte megfojtotta az elgyötört almafacsemetéket, ellehetetlenítve, hogy a gyökerek kibontakozzanak és megtalálják a helyüket. Erre válaszul még többet locsoltam, és a hosszú idő alatt, amit mezítláb járkálással és öntözéssel töltöttem, valami megváltozott bennem.

Lassanként nyugtalanság fogott el, amely egy-egy pillanatra kifejezett kellemetlen érzésként szúrt belém, és kezdtem olyan dolgokat észrevenni, amelyekre korábban nem is gondoltam. Például, hogy a nyaralónk körül az első években tömegesen röpködő zengőlegyekből, méhekből és éjszakai lepkékből már nincsen annyi, hogy az zavaró lenne. A kertünk biológiai sokfélesége megváltozott és szegényebbé vált.

Az elmúlt években hatékony technikát fejlesztettem ki az éghajlat szánalmas állapotával kapcsolatos cikkek és kutatási eredmények szelektív olvasására: a legdurvább és legriasztóbb tényeket vagy csak átfutottam, vagy szándékosan kihagytam. Ám ez a taktika egyszer csak már nem működött. Elveszítettem a jól kifejlesztett képességem, hogy elkerüljem az olvasás közben rám törő kellemetlen érzést.

A csontszáraz kertünkben már nem tudtam olyan távol tartani magamtól az éghajlatváltozással kapcsolatos ismereteket, hogy semmi közöm ne legyen hozzá. A szó szoros értelmében fizikailag érzékeltem, amit valahol legbelül már éreztem: azt, hogy a látható változásoknak nagyon is közük van hozzám és mindannyiunkhoz. Ami nem volt különösebben örvendetes vagy bármilyen szempontból kellemes felismerés. De hiábavaló volt minden arra irányuló kísérletem, hogy újra távolságot tudjak tartani, és semmissé tegyem a felismerést.

Az almafacsemeték életben maradtak a nyaralónk kertjében, ám a gyötrelmeik keltette rossz érzés nem szűnt meg, és az elmémbe tolakodott. Ezáltal sok sorstársamhoz hasonlóan oda jutottam, ahol a klímaválság az élet megkerülhetetlen része. Nyomasztó érzés volt, és információk után kezdtem nyomozni azt remélve, hogy az ismeretekkel felvértezve tisztábban látok majd, és biztosabb talajon állhatok.

Hamar kiderült számomra, hogy aggodalmaimmal messze nem vagyok egyedül, mivel az éghajlat és a Föld állapotát sokan a szívükön viselik. A Concito nevű zöld agytröszt legutóbbi klímabarométere[1] szerint a dánok 46 százaléka „súlyos problémának” tartja az éghajlatváltozást, 42 százalékuk szerint „valamennyire súlyos probléma”, míg mindössze 1 százalékuk tekinti „nem súlyos problémának”. Ez összhangban van a világ többi részén készült felmérésekkel.

Egyáltalán nem vagyunk tehát közömbösek vagy érdektelenek a Föld állapota iránt, ami fontos dolog. Ugyanis a történelemnek egy olyan időszaka előtt állunk, amikor egy meglehetősen szűk időablak áll rendelkezésünkre, hogy megpróbáljuk csökkenteni a klímaválság mértékét, hogy az ne harapózzon el, és ne vezessen további, katasztrofális spirálokhoz.

Az Éghajlatváltozási Kormányközi Testület 2018-as jelentésében[2] arra a következtetésre jutott, hogy „ha meg akarjuk menteni a bolygót a túlmelegedéstől, lassan az összes homok lepereg a homokórában”, és hangsúlyozta, hogy „a társadalom minden területén gyors, átfogó és eddig példa nélküli változtatások szükségesek”. Christine Lagarde, az Európai Központi Bank elnöke 2017-ben a The Guardian című brit lapnak azt nyilatkozta, hogy ha nem vagyunk képesek kritikus jelentőségű és határozott döntéseket hozni az éghajlatváltozás kezelésére, szó szerint „…megpirulunk, megsülünk és meggrilleződünk”. Katherine Richardson professzor, a Koppenhágai Egyetem Fenntarthatósági Tudományok Központjának vezetője pedig úgy fogalmaz, hogy: a Földnek nincs köldökzsinórja. Ha egyszer elhasználtuk a Föld erőforrásait, nem tudjuk újratermelni őket, ahogy attól sem tudunk megszabadulni, amiből túl sok van, például a szén-dioxidtól.[3]

Az Európai Unió az éghajlatváltozást már régen vészhelyzetnek minősítette, 2020 decemberében pedig az ENSZ főtitkára is felszólította a világ vezetőit, hogy hirdessenek éghajlati vészhelyzetet. Tájékozott emberek már régóta hangoztatják a világ minden táján – hangosan, semlegesen, kitartóan, kétségbeesetten és csüggedten –, hogy sürgősen cselekednünk kell. Ami Dániára is igaz, amely ország – noha magunkat a zöldenergia és a fenntarthatóság egyik úttörőjének tartjuk – az egy főre eső szén-dioxid-kibocsátás tekintetében a világ élvonalába tartozik.

Akkor, 2018 nyarának végén nem jelentett számomra újdonságot, hogy sürgősen csökkentenünk kell a szén-dioxid-kibocsátásunkat. Az viszont új volt, amit a nyár folyamán többször is fizikailag éreztem a nyaralónk kertjében. Nagy változást hozott, mert amit konkrétan érzékeltem, az magára vonta a figyelmemet és cselekvésre késztetett. Ez gondolatok, tapogatózások, elmélkedések és vizsgálódások összefüggéstelen katyvaszát eredményezte.

Késztetést éreztem a drasztikus életmódváltásra. Ha a világnak egyszer úgyis vége lesz, akkor mi a leghasznosabb időtöltés? Van-e egyáltalán értelme pszichológusként dolgozni egy ilyen világban, és vajon a pszichológiai szakértelmet szeretném-e magammal vinni Noé bárkájára? Nem volna sokkal hasznosabb, ha kertésznek, biogazdálkodónak (zöldségtermesztőnek), klímaerdő-telepítőnek, természetvédelmi tanácsadónak vagy bármi hasonlónak állnék?

Késztetést éreztem a menekülésre. Émelyítő ez a reménytelenség, hadd szálljak ki ebből. Foglalkozzanak ezzel mások! Politikusok, klímaaktivisták, akárki.

Lehangolt lettem, aztán rábukkantam egy „természetvédelmi pszichológiáról” szóló könyvre, amely a segítségemre sietett. A kötet az ember és a természet közötti kölcsönös kapcsolatról szólt, illetve arról, hogyan tudunk a legjobban vigyázni a bolygóra, és eszembe juttatta, hogy a ’70-es évek óta számos pszichológus hangsúlyozza, hogy szoros kapcsolatban állunk a Földdel. James Hillman amerikai pszichológus ezt így fogalmazta meg:

„Az emberi tudat felélesztése mellett ennyire elkötelezett pszichológiának rá kell ébrednie az egyik legősibb emberi igazságra: nem lehet tanulmányozni és gyógyítani minket a bolygótól függetlenül.”[*]

Elválaszthatatlanul össze vagyunk kötve a Földdel, és hozzátehetnénk, hogy a Földet sem lehet tőlünk függetlenül gyógyítani. A pszichológia több ága évtizedek óta figyelmet fordít erre a kölcsönös kapcsolatra, és emellett érdeklődéssel figyeli a Föld ökológiai állapotát. Évek óta létezik környezetpszichológia, ökopszichológia és zöldpszichológia, amelyek mind azzal foglalkoznak, hogy a pszichológiai elmélet és kutatás hogyan szolgálhatja a legjobban a Föld javát, többek között azáltal, hogy megerősíti az ember és a természet közötti kapcsolatot, illetve elősegíti az úgynevezett „környezeti problémák” megoldását, amelyek tulajdonképpen a természeti rendszereket romboló emberi magatartás következményei.[4]

Az utóbbi években nyert teret a fenntarthatóság pszichológiája is, amely az ember és a Föld közötti megfelelő egyensúly megtalálására összpontosít, hogy mindkét fél jól érezze magát. A fenntarthatóság pszichológiája arra irányul, hogy az ember jelenlegi életmódja és törekvései ne menjenek a jövőbeli élővilág és a fajok rovására – ily módon célja a megelőzés is. A fenntarthatóság olyan gyakorlatokról szól, amelyek egy bizonyos (kiegyensúlyozott) szinten fenntarthatók és folytathatók.[5]

A fent említett „zöld” pszichológiai megközelítések után végül rábukkantam a klímapszichológia fogalmára, amely a Föld, az ember és a klímaválság közötti kölcsönös összefüggéssel foglalkozik. A klímapszichológia túlmutat a megelőzésen: nem a jelenlegi életmódunk fenntartására és folytatására irányul.

A klímapszichológia 2009 körül alakult ki az Egyesült Királyságban. Részint abból indult ki, hogy próbáljuk megérteni, miért nem teszünk lépéseket a klímaválsággal kapcsolatban, részint pedig abból, hogy a pszichológia segítségével megfelelő válaszokat keressünk. A klímapszichológia több mindenre épül: például a mélylélektanra (azaz hogy milyen tudattalan és ellentmondásos érzéseket kelt bennünk, ha egy olyan összetett kérdéssel foglalkozunk, mint a klímaválság), a pszichoszociális vizsgálatokra (azaz hogy milyen kulturális, társadalmi és gazdasági kontextusban működünk) és az ökopszichológiára (amely ragaszkodik ahhoz, hogy a látókörünknek túl kell mutatnia az antropocénen, a klímaválságot pedig annak jeleként fogja fel, hogy kollektív értelemben megfeledkeztünk a természethez való kötődésünkről).[6]

A klímapszichológia azzal foglalkozik, hogyan tudunk megváltozni és alkalmazkodni a klímaválság jellemezte élethez, illetve hogy miként mérsékeljük a lehető legnagyobb mértékben hozzájárulásunkat a klímaválsághoz, és hogyan hozzuk helyre az általunk okozott károkat. Ehhez pszichológiai értelemben dolgoznunk kell magunkon, hogy jövőbeli magatartásunk ne ártson a Földnek.

Ez a megközelítés sokat segíthet nekünk abban, hogy megtaláljuk a helyes irányt és kapcsolódni tudjunk önmagunkhoz, a Földhöz és a klímaválsághoz.

Mit segíthet nekünk megérteni a klímapszichológia?

A klímapszichológia alaptétele, hogy a klímaválságot az ember okozta, és hogy a mi felelősségünk, hogy a lehető legnagyobb mértékben elősegítsük a válság megoldását és mérséklését. Ezt a felelősséget nem háríthatjuk át másra, például nem bízhatunk csupán jövőbeli technológiai megoldásokban vagy csodákban. Ezek soha nem fognak a kellő mennyiségben rendelkezésre állni. Magunkba kell néznünk, és időt kell szánnunk arra, hogy átgondoljuk saját magatartásunkat.

A klímapszichológia szerint ha csökkenteni akarjuk a széndioxid-kibocsátásunkat, nem úszhatjuk meg, hogy – mind egyénként, mind társadalomként – változtassunk az életmódunkon. Bár a globális szén-dioxid-kibocsátás visszafogását számos bonyolult strukturális akadály nehezíti, és bár ezeknek összességében csak kis része kapcsolódik az egyéni magatartáshoz, a bennünk lévő pszichológiai akadályokkal is foglalkoznunk kell, ha mérsékelni akarjuk a klímaválságot.

Gus Speth amerikai környezetvédő elmondása szerint régen úgy gondolta, hogy a Földet fenyegető legnagyobb veszélyt a biológiai sokféleség csökkenése, az ökoszisztémák összeomlása és az éghajlatváltozás jelenti. Abban bízott, hogy a tudomány a következő 30 évben el tudja majd hárítani ezeket a fenyegetéseket. Idővel azonban revideálnia kellett ezt az elképzelését: „Tévedtem. A legnagyobb környezeti problémákat az önzés, a mohóság és a közöny jelenti, és ezek kezeléséhez szellemi és kulturális átalakulásra van szükség. Mi, tudósok nem tudjuk, hogy ezt hogyan lehetne elérni.” [7]

Az éghajlati kutatások területén sok a bizonytalanság, mivel az ezzel kapcsolatos kérdések folyamatosan változnak.[8] A tudományos tervezésben számos „wicked”, azaz „ördögi” problémával kell szembenéznünk.[9] Az egyszerűség kedvéért én komplex problémának nevezem, amely fogalom egy olyan sokrétű, változékony és ellentmondásos kihívásra utal, amelynél soha nem érjük el azt a pontot, ahol elegendő információ áll a rendelkezésünkre. A megoldások folyamatosan változnak, és nem tervezhetünk olyan szereplőkkel, akik hátráltatják a végső cél felé tartó lineáris folyamatot.

A klímaválság „alapvetően komplex probléma”,[10] amelyre számos különböző színtéren kell megoldást találni.

Nagy kihívást jelent a különböző szakterületek, ágazatok és érdekelt felek összefogása, hogy együtt dolgozzanak egy közös, folyamatosan változó célért. Ezért aztán teljesen érthető, hogy az átlagemberek, köztük választott politikusaink, nehezen tudják megoldani a klímaválságot. Ehhez innovációra, együttműködésre, rugalmasságra, újratervezésre és holisztikus gondolkodásra van szükség.[11] Ráadásul olyan léptékben, amely mellett az 1969-es holdraszállás is csak egy átlagos irodai munkanapnak tűnik.

Tizenhat éve dolgozom pszichológusként, és bár számos szakmai eszköz áll rendelkezésemre, hogy megértsem és megmagyarázzam az emberi magatartás ellentmondásosságát és különlegességét, hamar rájöttem, mennyire nehéz felfogni, mit tesz velünk és az életünkkel a klímaválság. Ezekre a kérdésekre egyáltalán nem volt könnyű válaszolni azzal a szaktudással, amelyet rendszerint csak úgy előrántok a zsebemből.

Ez a könyv azon a kutatómunkán és azokon a felismeréseken alapul, amelyekkel a kertünk elsorvadását követő években szembesültem. Középpontjában nem az én személyes történetem áll, hanem inkább azok az általános pszichológiai jelenségek, amelyek a klímaválsággal kapcsolatban mindannyiunkat érintenek.

Akkor, 2018 nyarán feltettem magamnak a kérdést, hogy vajon a pszichológiának van-e bármi keresnivalója Noé bárkáján, a válaszom pedig az, hogy igenis van. Sőt, abban is segíthet, hogy elkerüljük azt a helyzetet, hogy újra egy bárkára legyen szükségünk.

A pszichológia jelentős mértékben hozzájárulhat a klímaválság szempontjából lényeges magatartási tényezők feltárásához, és segíthet megmagyarázni, hogy viselkedésünkkel miért és hogyan járulunk hozzá az éghajlatváltozáshoz. Segíthet annak a szembetűnő paradoxonnak a vizsgálatában és megmagyarázásában is, hogy köztudottan cselekednünk kell a klímaválság ellen, ugyanakkor túlságosan gyakran éppen, hogy nem cselekszünk. Nem nézünk szembe a klímaválsággal a katasztrófa mértékéhez illő komolysággal.

Miért kritikus fontosságú az adagolás?

A klímaválság az életünket fenyegeti, emlékeztet minket a jelentéktelenségünkre és törékenységünkre, tehát a halál egyfajta metaforájának tekinthető.[12] A klímaválság, akárcsak a halál, mindenkit érint, akár tudatában van ennek, akár nem. Irvin D. Yalom professzor, amerikai pszichoterapeuta és pszichiáter a halálhoz való viszonyunkkal foglalkozik a Szemben a nappal – A haláltól való rettegés legyőzése című könyvében. Epikurosz filozófust felidézve hangsúlyozza, hogy a halál mint az élet alapvető feltétele mindig jelen van:

„Csakhogy a halál viszket. Szünet nélkül viszket; szakadatlanul bizsereg, finoman, alig hallhatóan kaparászik egy belső ajtón, a tudat felszíne alatt. Rejtve, álcázva, a legkülönfélébb tünetek formájában szivárog át, számtalan aggodalmunk, megpróbáltatásunk, konfliktusunk forrásaként.”[*] [13]

A halállal foglalkozni olyan, mintha belenéznénk a napba: egy pillanatig bírjuk, aztán el kell kapnunk a tekintetünket.[14] Ugyanez igaz a klímaválságra is: ha foglalkoznunk kell vele, az adagolás döntő fontosságú. Ezt idegen szóval dózisnak nevezzük, amely a görög „doszisz” szóból származik, amely ajándékot jelent, és a mennyiségek elosztásáról szól.

A mennyiség és az adagolás nem egyszerű kérdés a klímaválsággal kapcsolatban, mivel a „megfelelő mennyiségű” információ eléggé nehezen megfogható. Tudjuk, hogy: 1) azok, akik a klímaválsággal kapcsolatban keresik az információkat, nagyobb tehetetlenséget tapasztalnak, és hajlamosabbak a problémákat teljes egészében a kormányra hagyni; 2) azok, akik előzetesen nem sok információval rendelkeznek, hajlamosak elkerülni a negatívabb információkat. A klímaválságról olvasva tehát könnyen nyomasztó tehetetlenséget érezhetünk. Azok viszont, akik nem rendelkeznek ismeretekkel a témáról, kerülik a tájékozódást.[15]

A filmekből, a televízióból és a hírekből ismert apokalipszis-forgatókönyvek nem késztetik cselekvésre az embereket. Erőteljes képeik ellenére semmiképpen sem hasznosak, éppen ellenkezőleg: a kutatások szerint az apokalipszis-forgatókönyvek bénulttá és reményvesztetté tesznek bennünket. Vagyis az, hogy képesek leszünk-e reagálni a klímaválságra és cselekedni, nagymértékben függ az adagolástól és attól, hogyan közelítünk a témához.

Caroline Hickman brit pszichoterapeuta, kutató és klímaaktivista szerint kevésbé hatékony, amikor csak ismertetik velünk a klímaválsággal kapcsolatos tényeket, mint amikor a kapott információkra elkezdünk reflektálni, ideértve azt is, hogy a tények esetleg kellemetlen érzéseket váltanak ki belőlünk.[16]

Sokak külön energiát fordítanak arra, hogy távol tartsák maguktól a klímaválsággal kapcsolatos ráeszméléseket, pedig felszabadító dolog lehet a bimbózó felismeréseket, érzéseket és testi reakciókat alaposan megvizsgálni. Erre azonban csak úgy kerülhet sor, ha megfelelő az adagolás, és olyan ütemben történik, hogy a lehangoló információk nem kezdenek el rögtön nyomasztani bennünket. Azt, hogy a megfelelő adagolás eltalálása korántsem egyszerű feladat, a könyvben a klímaválság és a pszichológia közötti összefüggés vizsgálata során is meg fogom állapítani.

Ez a könyv nem a fenntartható életmódról szóló útmutató, és nem is a legújabb éghajlatkutatási eredmények összegzése. Nem tartalmaz erkölcsi parancsokat, és nem kíván pellengérre állítani bizonyos szokásokat, viselkedésformákat, sem azok hiányát. Fontos hangsúlyozni, hogy a könyvben ismertetett reakciók és hozzáállások egyike sem helytelen. A cél nem az, hogy azokat, akik egy konkrét (éghajlatbarát) magatartást tanúsítanak, jobb embereknek tituláljuk, mint azokat, akik máshogyan (az éghajlatot jobban terhelve) viselkednek. Ugyanakkor bár nem szégyenítünk meg senkit, nem ígérhetem, hogy a könyvben bemutatott fogalmak némelyike nem lesz kissé nyers és kiábrándító.

Ha ugyanis csökkenteni kívánjuk a karbonlábnyomunkat, bizonyos reakciók és viselkedésformák sokkal célravezetőbbek, mint mások. Az, hogy foglalkozunk-e érzelmi reakcióinkkal, magatartásunkkal és állapotainkkal, kihat mind az egyéni jóllétünkre, mind pedig a klímaválság megoldására. Ez egész egyszerűen döntő jelentőségű abból a szempontból, hogy tudjuk-e kezelni a klímaválságot, vagy sem. Ezért megvizsgáljuk azokat a jelenségeket, amelyek fékeznek és korlátoznak minket.

A könyv első része a klímaválságra adott reakcióinkról, a klímaválságot befolyásoló magatartásunkról és a klímaválság által okozott állapotokról szól. Foglalkozik továbbá korunk néhány olyan alapvető körülményével, amelyek befolyásolják a klímaválsággal kapcsolatos magatartásunkat. A könyv első része összességében azt fejti ki, hogy mit tud mondani a pszichológia arról a paradoxonról, hogy nem cselekszünk, pedig cselekednünk kellene – és hogy miért toljuk el magunktól a klímaválságot, holott annak kellős közepén vagyunk.

A könyv második része arra tesz javaslatokat, hogy miként szabadulhatunk ki a bénultságból: mit tehetünk a klímaválság kezelése érdekében. Másokhoz és a természethez kapcsolódva, beszélgetve és közösséget alkotva.

Abszolút érthető, ha nem érzel komoly késztetést arra, hogy elkezdd olvasni ezt a könyvet, és csak azért vetted a kezedbe, mert egy jó szándékú embertársad az orrod alá nyomta. Vagy azért, mert olyan ember vagy, aki ösztönös természetességgel mindent elolvas, ami az „éghajlati kérdésekkel” foglalkozik. Az is érthető, ha nem a vágy, hanem inkább a „kellene” hajt, elvégre túláradó örömben nem a klímaválság kérdésével foglalkozva lesz részünk. Legbelül én is érzem, milyen erőteljes ellenállás jelentkezhet olyankor, amikor az ember a küszöbén áll a témával való ismerkedésnek, de szinte bármit hajlandó megtenni, hogy ne kelljen.

Ennek ellenére bízom benne, hogy elolvasod. A klímaválság enyhítéséhez ugyanis mindannyiunk közös erőfeszítéseire szükség van – még ha azok gyötrelmekkel, ellentmondásokkal, nézeteltérésekkel és esetleges kudarcokkal járnak is.

1. FEJEZET

Miért reagálunk úgy, ahogy reagálunk?

Számtalan klímaválságról szóló cikk és könyv felteszi a nyilvánvaló kérdést: miért nem teszünk semmit? Most, hogy úgy állnak a dolgok, „mintha az életünk volna a tét” – ahogyan Dánia egyik legelszántabb éghajlatügyi újságírója, Jørgen Steen Nielsen fogalmaz 2019-ben megjelent, ezt a címet viselő könyvében –, miért nem reagálunk gyorsabban? A helyzet súlyosságához illő mértékben és gondossággal?

Jó néhány metafora próbálja megragadni jelenlegi bénultságunkat, például: „Állunk a parton, és látjuk, hogy közeledik a cunami, de nem menekülünk”, vagy: „Ülünk a síneken, látjuk és érezzük is, hogy egy dübörgő vonat közeledik, de mi meg sem mozdulunk”. És nem utolsósorban ismerjük a történetet a békáról, amelyet lassan melegítenek egy fazék vízben, ezért csak akkor veszi észre a hőmérséklet-változást, amikor az végzetessé válik, és a béka megfő – ellentétben azzal a békával, amelyet egy fazék forró vízbe dobnak, és kiugrik belőle, mivel azonnal rájön, hogy életveszély fenyegeti.

A jövő generációi joggal teszik majd fel maguknak a kérdést, hogy vajon hogy a fenébe voltunk képesek folytatni a jelenlegi életmódunkat, holott tudtuk, és fel is világosítottak bennünket arról, hogy azt a Föld állapotának és az utánunk következőknek a rovására tesszük.

Érdemes megvizsgálni azokat a pszichológiailag indokolt és szembetűnő reakciókat is, amelyeket leginkább a védekezési mechanizmusok megnyilvánulásának lehet felfogni – például amikor a felnőttek szégyenkeznek egy kamasz (Greta Thunberg svéd éghajlatvédelmi aktivista) releváns és teljesen jogos felháborodása miatt. Hosszan lehetne sorolni azokat a reakciókat, magatartásformákat és cselekedeteket (illetve azok hiányát), amelyek közös jellemzője, hogy megóvnak minket a klímaszorongástól. A védekező mechanizmusok tekintetében ugyanis kiváltságos helyzetben vagyunk: tudattalan és tudatos viselkedési stratégiák bőséges választéka áll rendelkezésünkre.

Nyolc reakciót választottam ki ezek közül. Ezek azok, amelyek a leggyakrabban kerültek szóba a klímaaktivistákkal és kliensekkel folytatott beszélgetéseim során, és amelyeket a klímapszichológia is a leggyakoribb reakcióknak tart. A kutatásokban, a szakirodalomban és a klímaválság miatt szorongó emberekről szóló cikkekben részletesen írnak róluk.

1. reakció: Stressz és túlterhelés – amikor az idegrendszer riadót fúj

2015-ben nyitottam meg a pszichológiai praxisomat, és lassanként elkezdtek érkezni klímaaggodalmaktól szenvedő kliensek is. Hamar kiderült számomra, hogy kínjaikhoz jó adag testi panasz és egyensúlyhiány is járul. Az első években nem tudatosodott bennem, hogy a klímaaggodalom tényleges jelenség, nem csupán a szorongás irracionális megnyilvánulása, azt viszont érzékeltem, hogy a klienseim túlpörgetett idegrendszerrel küzdenek.

Nagyon eltérő élethelyzetű, egymástól nagyban különböző kliensek hasonló tünetekről számoltak be: mindannyian szaporán, a mellkasukba vették a levegőt, nem tudtak mélyebben lélegezni, illetve miután beléptek az ajtón, vagy nagyon nyugtalanul, vagy teljesen dermedten ültek a kanapémon. Pontosan ugyanazokat a tüneteket mutatták, mint a stresszben és túlterheltségi állapotban szenvedők, és azok a kliensek, akik korábban már megtapasztalták a stresszt, fel is ismerték ezt a reakciót.

Ami nem véletlen, hiszen a tartós, súlyos aggodalmak és a nyomasztó érzések éppen az idegrendszerünket aktiválják és helyezik riadókészültségbe. Teljesen normális tehát, hogy a klímaválságra túlaktivált idegrendszerrel reagálunk.

Nem beszélhetünk a súlyos jelenségekre vagy történésekre adott reakciókról anélkül, hogy ne beszélnénk az idegrendszerről. Ez alapvetően szükséges ahhoz, hogy megértsük a klímaválságra adott általános reakcióinkat. Mindannyiunknak van idegrendszere – függetlenül attól, hogy kik vagyunk, merre és hogyan élünk. Számtalan létfontosságú folyamatot irányít és szabályoz a testünkben, és amikor riadókészültségbe kerül, nagymértékben kihat az érzelmi életünkre és általános kedélyállapotunkra.

A vegetatív idegrendszer a tudatunktól függetlenül működik, és egyensúlya – vagy annak hiánya (egyensúlyi állapotát „homeosztázisnak” nevezzük) – hatással van biokémiai működésünkre. Vagyis az ingerületátvivő anyagainkra, a hormonjainkra és a szerveinkre.

A rendszer evolúciósan úgy alakult ki, hogy az életünket fenyegető helyzetekben biztosítsa a túlélésünket. Amikor például egy csendes utcán sétálva szembejön velünk egy dühös ember, aki ránk ordít és fenyegetőzni kezd, vagy amikor az utcán átkelve váratlanul egy száguldó autó rohan felénk, az agy limbikus rendszerének „amigdala” nevű területe azonnal felismeri a veszélyt, és riadókészültségbe helyez bennünket.

A szervezet ilyenkor nagy mennyiségű stresszhormon (adrenalin, noradrenalin és kortizol) formájában „vészhelyzeti csomagot” bocsát ki, az oxigénfelvételünk megnő, szívünk és nagy izomcsoportjaink pedig azonnal extra adagot kapnak – mindez azért történik, hogy a másodperc törtrésze alatt készen álljunk a harcra vagy a menekülésre.

Vészhelyzetben egy harmadik reakció is létezik: a lefagyás. Ilyenkor ijedtünkben ledermedünk, érzéketlenné és bénulttá válunk. E reakció során ópiátokat választunk ki, hogy ne érezzünk fájdalmat, és könnyebben elviseljük a helyzetet. Ehhez egyfajta távolságérzet és a valószerűtlenség érzete társul, amit sokan úgy írnak le, mintha „egy búra alatt ülnénk” vagy eltompulnánk, elzsibbadnánk; jelen vagyunk, ugyanakkor mégsem. Mentálisan és fizikailag lezárunk.[17]

A komoly, akut veszélyhelyzet megszűnte után idegrendszerünknek vissza kell kormányoznia magát az egyensúlyi helyzetbe, kilépve a harcra/menekülésre/lefagyásra való készültség állapotából. Ez az állatoknak könnyű, az embereknek azonban nehéz. Például a zebrák és az oroszlánok esetében egy életveszélyes helyzet okozta készültségi reakció körülbelül három perc alatt véget ér, és azzal zárul, hogy „kirázzák” testükből a helyzet után maradt biokémiai folyamatokat és sokkot.[18]

A rövid távú stressz pozitívan hat a szervezetünkre, valamint plusz energiát és erőt ad ahhoz, hogy megküzdjünk egy-egy megterhelő helyzettel. A tartós vagy ismétlődő stressz azonban semmilyen szempontból nem kívánatos. Sőt, hosszú távon valójában káros.

Robert Sapolsky amerikai biológia- és neurológiaprofesszor az emberi és állati stresszreakciók közötti különbséget tanulmányozta, több évtizeden át vizsgálva egy adott kelet-afrikai páviáncsordát. Rámutatott arra az alapvető problémára, hogy az ember riadókészültsége nem a pszichológiai stressz kezelésére alakult ki, ugyanakkor jelenleg az vált ki belőlünk a leggyakrabban riadókészültséget és aktiválja az idegrendszerünket.[19]

Az amigdala és az idegrendszer riadókészültsége evolúciós értelemben nem fejlődött ki (kellőképpen) ahhoz, hogy különbséget tudjon tenni tényleges életveszély (például egy bennünket üldöző medve) és az életveszélyes helyzet érzete között. Emiatt a rendszeresen előforduló intenzív érzelmek – például az aggodalom és a félelem – könnyen riadókészültségbe kapcsolhatják az idegrendszert, ezáltal pedig nagy mennyiségű, valójában „fölösleges” biokémiai folyamat indul be, elősegítve az öngerjesztő spirálok kialakulását, amelyek tovább fokozzák az idegrendszer érzékenységét. Az aggodalmak és a félelmek megzavarják az idegrendszer egyensúlyát, és indokolatlanul befolyásolják egész biokémiai háztartásunkat, beleértve az immunrendszerünket is. Negatív hatások érik az agy létfontosságú irányító funkcióit (az úgynevezett „végrehajtó funkciókat”) is, amelyeket szervezésre, strukturálásra, emlékezésre és tervezésre használunk.

A klímaválsággal foglalkozó emberek egy része számára éppen az ilyen negatív spirálok vezetnek stresszes és túlterheltségi állapotokhoz a test és az agy hosszú távú túlterhelése miatt – amely egyébként „láthatatlanul” zajlik. A vészhelyzeti reakciók intenzív és kimerítő belső munkát jelentenek a szervezet számára, mivel a vészhelyzetek soha nem komótosan sétálnak be az életünkbe, hanem robusztusan, energikusan, úgy, hogy élet és halál a tét. Mindegy, hogy egy mohó ragadozó vagy egy ember akar ránk támadni, vagy szombat reggel, egy puha kanapén ülve olvasunk az újságban egy kétoldalas cikket a Föld nyomorúságos állapotáról, a helyzet kivált belőlünk valamit, és éppen ez lesz az utolsó csepp a pohárban.

Számos tényezőtől függ, egyáltalán hajlamosak vagyunk-e belekerülni egy ilyen stresszspirálba, illetve ha belekerülünk, mennyi ideig maradunk benne: ide tartoznak a heves érzelmekkel és az idegrendszerünk szabályozásával kapcsolatos tapasztalataink. Milyenek a jelenlegi életkörülményeink? Életünk korai szakaszában megfelelően zajlott-e szükségleteink kielégítése és szabályozása? Megismétlődött-e következetesen a folyamat, és tapasztalataink révén képessé váltunk-e arra, hogy szükség esetén megnyugtassuk magunkat és ellazuljunk? Ha egyedül nem tudunk kilábalni az efféle állapotokból, képesek vagyunk-e ehhez a szabályozáshoz megfelelő segítséget kérni és elfogadni? Lényeges, hogy az idegrendszer szabályozásában szerzett (vagy éppen hiányzó) tapasztalataink kihatnak arra, hogy a klímaválság milyen mértékben van ránk hatással.

A stresszt nem lehet szavakkal tompítani vagy feloldani: fiziológiai állapot, amelyet nem tudunk kibeszélni magunkból, és az akaraterő segítségével sem tudunk közvetlenül eljutni az egyensúlyig. A kutatás és a gyakorlat szerencsére rengeteg konkrét, hatékony és valóban hatásos eszközzel szolgál, amelyeket a vészhelyzeti riasztásban lévő idegrendszer megnyugtatására bevethetünk. Ezek részint ajánlott tevékenységek (alvás, pihenés, kíméletes testmozgás, mélylégzés, természetjárás, mindfulnessgyakorlatok), részint pedig olyanok, amelyeket célszerű kerülni.

Amíg az idegrendszer egyensúlya helyre nem áll, túldolgoztatása hatással van egész életünkre. Az élet fekete-fehérré válik, a hangulatunk pedig nyomottá, lobbanékonyan viselkedünk, szorongunk vagy kimerülünk. Ez kihat a magatartásunkra, valamint a más emberekre és a külvilágra adott reakcióinkra, továbbá hatással van az energiaszintünkre és az éberségünkre is.

A vészhelyzeti állapot mindig pszichológiai és fiziológiai erőfeszítéssel jár, ez pedig gyakran aktiválja és felerősíti azokat a problémákat, amelyekkel korábban küzdöttünk, és amelyekről talán azt hittük, hogy már túljutottunk rajtuk. A filozófus Nietzsche ezt így fogalmazta meg: „Fáradtan újra támadnak a rég legyőzött gondolatok.”[20]

Amikor túl megterhelő és nyomasztó munka- és élethelyzetek terhelnek le vagy stresszelnek minket, a legtöbb újonnan felbukkanó vagy visszatérő probléma eltűnik, ha az idegrendszer egyensúlya helyreáll. Jó néhány olyan ember esetében viszont, akik a klímaválság miatt fokozott riadókészültségben vannak, nem ez történik. Mind a kutatások, mind a gyakorlati tapasztalatok azt mutatják, hogy a klímaválság miatt nagyon aggódó emberek vegetatív idegrendszere túlságosan sokat van készültségben. Ez egyeseknél hosszú távú stressz- és terhelésspirálhoz vezet, és az azzal együtt járó túlérzékenység és csőlátás fenntartja és megerősíti a riadókészültség kiváltó okát: a félelmet a klímaválságtól és a fenyegetéstől, hogy a Földnek a jelenlegi formájában vége lesz.

2. reakció: Klímaszorongás és klímaaggodalom – az érthető reakció

Az első kliensek, akik a bolygó átalakulásával kapcsolatos aggodalmakkal jelentkeztek be a konzultációmra, a jelenséget klímaszorongásnak nevezték. Fogadtam őket, érzésem szerint ugyanolyan nyitottsággal és kíváncsisággal, mint mindenki mást, aki hozzám fordul. Utólag azonban rájöttem, hogy a nyitottság és a kíváncsiság nem volt elég. Akkoriban még nem értettem őket igazán.

2018 nyara, az aszály dániai megjelenése után egészen máshogy szemléltem azt, amiről beszámoltak. Lett egy „előtte” és egy „utána”. Egészen addig a tikkasztó nyárig abból kiindulva tekintettem a problémájukra, hogy mi, emberek eredendően hajlamosak vagyunk a szorongásra. Rollo May egzisztenciális pszichológus szavai révén értettem meg őket: „A semmitől való szorongás igyekszik valami kézzelfoghatótól való félelemmé válni.”[21]

Abba a hibába estem – mint jó néhány pszichológus szakember mind a mai napig –, hogy a klímaszorongást csupán a szorongás újabb változatának tekintettem, amely az életünket jelenleg fenyegető legnagyobb veszélyhez igazodik. A múltra visszatekintve az is igaz, hogy a különböző pszichológiai állapotok és diagnózisok megjelenési formája szorosan kötődik ahhoz a korhoz és kontextushoz, amelyből ered.

Ennek egy példája az, hogy Freud és kortársai milyen kategóriába sorolták azokat a nőket, akiknek nem akaródzott beilleszkedni abba az igencsak szűk keretbe, amelyet akkoriban a rendes nő fogalma jelentett, ugyanakkor sok minden másra éreztek hajlandóságot: „hisztérikusaknak” nevezték, betegnek diagnosztizálták és tekintették őket.

Egy másik példa a szociális fóbia: a félelem attól, hogy kínos helyzetbe kerülünk, csorbul a tekintélyünk, és társas közegben kiszolgáltatottá válunk. A mi kultúránkban ez viszonylag normális, azonban ez a kellemetlen állapot Japánban egészen más formát ölt: ott a szorongás inkább arra irányul, hogy másokat ne hozzanak kínos helyzetbe. Ez abból ered, hogy a japán társadalom kollektivista jellegű, ahol egyszerűen nem az egyén a kiindulópont és a középpont. Az általunk kórosnak tekintett állapotok és jelenségek mindig a környező társadalom normáinak, értékeinek és uralkodó paradigmáinak megnyilvánulásai.

Amikor a klímaválsággal kapcsolatos szorongásról beszélünk, egyesek érthető és logikus módon párhuzamot vonnak más fenyegetésekkel, amelyek a közelmúltban szorongást váltottak ki belőlük – amilyen például a hidegháború, az atomerőművek és az atomháború. Emlékszem, hogy anyám a hidegháború idején, az 1980-as években részt vett a „Nők a békéért” mozgalomban, és az ehhez kötődő béketáborok, fáklyás felvonulások és az Egyesült Államokból és Angliából érkező, nálunk elszállásolt békeaktivisták a nővéremnek és nekem is szorongást okoztak. A helyzetet gyermekfejjel félreértettük, és összekevertük a politikai elkötelezettséget a közelgő fenyegetéssel, ami miatt a felnőttek kollektív félelmét potenciális fenyegetésnek fogtuk fel. Féltem az ózonlyukaktól is, idegesen fürkésztem őket az iskolából hazafelé menet, nagy ívben elkerültem mindenféle freontartalmú hajtógázas flakont, és a hűtőszekrényünkkel is feszült volt a viszonyom.

A szorongás tehát diffúz jellegű, amely mindig igyekszik egy kézzelfogható jelenséghez kötődni. Per Espen Stoknes norvég klímaaktivista, pszichológus, közgazdász és író a klímaszorongásról szólva Søren Kierkegaard szorongásfogalmát hívja segítségül. Kierkegaard számára a szorongás alapvető egzisztenciális állapot volt, lehetőség a tudatosság kiterjesztésére. Stoknes úgy tekint a klímaszorongásra, mint olyasvalamire, ami felébred bennünk, lehetőséget ad, és arra késztet minket, hogy egy önmagunkon túlmutató dologért cselekedjünk.[22]

Fontos felismerni ezt a „metszéspontot”, ahol a szorongás a cselekvés vágyát ébreszti bennünk, mert a szorongás itt ragadható meg és fordítható át valami értelmessé. Ez egyébként összhangban áll azzal, ahogy a klímapszichológia tekint a klímaszorongásra: ahelyett, hogy a klímaszorongást kórosnak minősítené és beskatulyázná, a szorongás e formáját egy teljesen abnormális helyzetre adott teljesen normális reakciónak tekinti.

Mielőtt ezt bővebben kifejtenénk, érdemes kitérni a fogalmakra. Ahogy Grundtvig fogalmazott: a szavak teremtik meg azt, amit megneveznek. Amíg a klímaszorongásról beszélünk, az többnyire valami kóros dolognak hangzik, amit le kell küzdeni, és kezelni kell, hogy megszűnjön.

2018 előtt azt a megközelítést alkalmaztam, hogy támogattam a klímaszorongással küzdő klienseket idegrendszerük szabályozásában, és kognitív eszközöket adtam a kezükbe, hogy eltereljék, enyhítsék, mérsékeljék vagy elhessegessék a klímaválsággal kapcsolatos gondolataikat. Ezzel az egyébként széles körben alkalmazott terápiás megközelítéssel összhangban a klímaszorongás valószínűleg a nem is nagyon távoli jövőben külön diagnózisként fog szerepelni a kóros pszichológiai állapotok besorolására használt kézikönyvekben, amelyekbe általában az életkorunkra jellemző, problémás jelenségeket szokták beépíteni.

Annak érzékeltetésére, hogy a klímaválsággal kapcsolatos érzések nem kórosak, a klímaaggodalom szót használom, ami megfelel az angol klímapszichológusok által használt ecoanxietynek. A klímaaggodalmat gyűjtőfogalomként használom a klímaszorongásra, az ökostresszre, az ökogyászra, a klímadepresszióra, a klímastresszre stb. – azaz mindazokra a súlyos, kínzó és kellemetlen érzésekre, amelyeket tapasztalunk.

Sokan ismerik azt a kellemetlen érzést, feszültséget vagy nyugtalanságot, ami olyankor jelentkezik, amikor az éghajlat állapotát illetően új információkról vagy a legfrissebb, aggasztó időjárási rekordokról szóló statisztikákról értesülünk. A kellemetlen érzést gyakran meg lehet szüntetni, ha másra gondolunk, és eltereljük a figyelmünket. Időnként azonban düh, harag, szomorúság, ijedtség, kétségbeesés, bénultság vagy tehetetlenségérzés formájában lángol fel.

Mindezek az éghajlatváltozásra adott testi és érzelmi reakciók teljesen valósak és indokoltak. Van mitől félnünk – és szükségünk van a klímaaggodalomra. A klímapszichológia szemszögéből ezek a kellemetlen érzések nem valamiféle megoldandó vagy meggyógyítandó dolgok. Természetes és érthető reakciók egy nagyon is nyomasztó és komoly jelenségre. A klímaaggodalom a Föld és az összes rajta élő faj, köztük az ember iránti együttérzésünk megnyilvánulása.

Ahelyett, hogy megszabadulnánk a kellemetlen érzéstől, inkább engedjük jelen lenni, vizsgáljuk meg és bontakoztassuk ki, lehetőleg másokkal együtt. Fordítsuk át a klímaaggodalmat cselekvésbe: együttérzésünket ültessük át a gyakorlatba.

Rasmus Willig szociológus, író és klímaaktivista évek óta aktívan és nyilvánosan beszél a klímaválságról és a cselekvés hiányáról. 2017-ben Arne Johan Vetlesen norvég filozófussal közösen írták meg a Mit válaszoljunk? című könyvet (a cím arra utal, hogy mit feleljünk gyerekeink azon kérdésére, hogy hogyan oldjuk meg a klímaválságot), és feleségével, Ida Williggel együtt megalapította az Andelsgaarde egyesületet. Az Andelsgaarde konkrétan lép fel a klímaválság ellen: régi gazdaságokat vásárol fel szövetkezeti alapon, és fenntartható módon alakítja át őket, a szén-dioxid megkötése érdekében haszonnövényeket és erdőket telepítve rájuk.

Megkérdeztem Rasmus Williget, hogyan él együtt a klímaaggodalommal, aki így írja le, mit érez:

„A klímaválságot elemi szomorúságként érzékelem [mély sóhaj]… Tulajdonképpen mindig is könnyen megnevettethető vagy jó kedélyű embernek tartottam magam, de az utóbbi években állandó szomorúság lett úrrá rajtam. Úgy éreztem, nem vagyok képes befolyásolni a dolgokat, nem tudok cselekedni. Lebénultam. Hiszen minden változik, és ez az, ami annyira legyűr. Jelen van minden cselekedetben, gondolatban, reflexióban, minden percben, mint valami állandó, önkéntelen megszállottság, amitől nem lehet szabadulni. Azt veszem észre magamon, hogy azok a napok, amikor ez nincs jelen, hatalmas megkönnyebbülést érzek.”[23]

A 2009 óta létező Klímapszichológiai Szövetség elnevezésű nemzetközi civil szervezet is tökéletesen indokolt és normális reakciónak tekinti a klímaaggodalmat. Itt pszichológusok, pszichoterapeuták, művészek és tudósok munkálkodnak azon, hogy a klímapszichológia segítségével enyhítsék a klímaválságot. A szorongást és az aggodalmat a klímaválságra adott fontos reakciónak tekintik, amely hozzásegíthet bennünket, hogy cselekedjünk és fenntarthatóbb módon éljünk.[24]

A megfelelő mértékű klímaaggodalom tehát arra sarkallhat bennünket, hogy felébredjünk és cselekedjünk – összhangban Kierkegaard szorongásfogalmával. A klímaaggodalom például az aktivizmusban és a klímaválság megoldása köré szerveződő közösségekben találhat magának irányt, értelmet és megkönnyebbülést.

A korábban említett, fontos metszéspontot – ahol a klímaaggodalmat valami értelmes dologgá fordíthatjuk át – nem érhetjük el, ha a klímaaggodalom már súlyos szorongássá változott. Ilyen esetben annyira fojtogató, hogy a mindennapi életünk szinte minden részét elborítja.

Dániában Jennie Kaae Ferrara, a modern kultúrával és kultúraközvetítéssel foglalkozó klímaaktivista, volt az egyik első, aki nyilvánosan beszélni kezdett arról, hogy a klímaválság érzelmileg is hat ránk. Egy interjúban fejtette ki, hogyan telepedett rá az életére a klímaaggodalom, és többek között arról is beszámolt, hogy aggodalmai hogyan ékelődtek be közé és más emberek közé:

„Éveken át nem voltam teljesen önmagam, és annyira eluralkodott rajtam a szorongás, hogy falat emelt közém és mások közé. Akkoriban egy kicsit „prepperként”[*] viselkedtem, és rengeteg élelmiszert halmoztam fel, amit sokfelé elrejtettem. De molyosodott, borzalom! Egy évre elég konzervem volt: készen akartam állni!”[25]

Bár a klímaszorongás az antropocén korban az élet természetes része, azt is fontos felismerni, hogy egyeseknél annyira súlyos méreteket ölt, hogy messze meghaladja az elviselhető szintet. Persze ha a klímaaggodalom átcsap bénító szorongásba, tanácsos segítséget kérni, nehogy a szorongás eluralkodjon az életünkön.

3. reakció: Bénultság – A (kissé túl) hatékony lezárás

A klímaválságra adott egyik leggyakoribb reakció a bénultság. A bénultság érzése kimerít, elerőtlenít és csüggedtséget vált ki. Azt jelenti, hogy nem tudjuk, mit tegyünk, nem hisszük el, hogy bármi hasznosat tehetnénk, és már előre legyőzöttnek érezzük magunkat.

Daniel Gilbert professzor, amerikai szociálpszichológus azt írja a klímaválságról mint problémáról: „…valóban minden ellene szól. Egy pszichológus aligha álmodhatna a bénultság ennél jobb feltételeiről.”[26] Ez nagyon pontos megfogalmazás, és különösen a klímaválság összetettségéből ered: a válság „alapvetően komplex probléma”, amelyre nincsenek egyszerű, végleges megoldások, ahol – ellentétben sok más problémával, amellyel a világban szembesülünk – semmi sem követi az ok-okozati összefüggéseket és a logikát. A klímaválság mértéke és megoldása túlmutat agyunk felfogó- és értelmezési képességén. Ezenfelül a klímaválság képes villanásszerűen vagy visszatérően (igencsak zavaró) fenyegetésként megjelenni – „a francba, ez tényleg komoly”, gondoljuk magunkban –, sokkolva és lehengerelve bennünket.

A bénultság velünk született képesség arra, hogy kővé dermedjünk, ha az a túlélésünket szolgálja. Az idegrendszer ezzel tud közvetlenül megvédeni bennünket, ha valami túlságosan nyomasztóvá válna, ez pedig teljesen normális reakció, különösen a klímaválságra – de mindenféle más olyan nehéz élethelyzetre is, amely kivált belőlünk valamit, vagy túlmutat azon, amit azonnal képesek vagyunk átlátni és kezelni.

A bénultság szorosan összefügg az adagolással: amikor valamiből (például az éghajlatról szóló, világvége-fenyegetésekkel és horrorisztikus forgatókönyvekhez hasonló hírekből) nyomasztóan sok ér bennünket, testi reakcióink is lehetnek, például szaporábbá válhat pulzusunk, vagy nyomást érezhetünk a gyomorszájunk táján. Ehhez gyakran émelygés is társul – ami biztos jele annak, hogy a rendszert túlterheltük, és túllépte saját határait.

A bénultság gyakran olyasvalaminek a következménye, amiből túl sok ért bennünket. A rendszer lezár, tompább állapotba kerülünk, ahol egy kicsit érzéketlenebbé válunk, de annyira nem, hogy ne érzékeljük a bénultságban rejlő kellemetlen érzést is.

A bénultság optimális esetben pillanatnyi reakció, amely konkrét esetekben arra irányul, hogy megvédjen minket letaglózó helyzetekben. Mint azt már említettük, a védelem abban áll, hogy a testünk ópiátokat választ ki, így kevésbé intenzíven érezzük a dolgokat – vagyis a bennünket letaglózó valami intenzitása felhígul és tompul. Ha azonban az adott állapot gyakran fordul elő, vagy tartóssá és állandóvá válik, akkor ez nagyon előnytelen is lehet, ugyanis megfoszt minket az energiától, a tetterőtől és az életkedvtől.

Az ismétlődő vagy tartós bénultság néha tehetetlenségérzésbe csaphat át. A klímaválságot sokan annyira mindent elárasztónak élik meg, hogy a korlátozottan hatékony, egyéni cselekvések hiábavalónak tűnhetnek.[27] Ha (túlságosan) gyakran azt tapasztaljuk, hogy cselekedeteinknek nincs kellő hatása, akkor az a Martin Seligman amerikai pszichológus által meghatározott jelenség, a tanult tehetetlenség kialakulásához vezethet.[28]

A tanult tehetetlenség arra utal, hogy annyi negatív tapasztalatot szerzünk, amikor nem tudunk változtatni kellemetlen vagy fájdalmas helyzetünkön, illetve nem tudunk belőle kilábalni, hogy felhagyunk az újabb próbálkozásokkal. Akkor is, ha ténylegesen van lehetőségünk megváltoztatni vagy előnyünkre fordítani a helyzetet. A tanult tehetetlenséget csüggedtség, erőtlenség és levertség jellemzi, akárcsak a depressziót. Ha a terápiás térben bénultságot érzékelünk, az nagyon hasonló érzés, mint amikor egy depresszióban szenvedővel vagyunk egy térben.

Azok a klienseim, akiket hosszabb időn át sújtott a klímaválság okozta bénultság, úgy érezték, hogy megrekedtek. Mintha önmaguk csapdájába estek volna, és a „cselekvésképtelenséghez” lennének szögelve. Ami pontosan az ellentéte annak, amit a józan ész megfelelő reakciónak tekint, nevezetesen a cselekvésnek.

Ezeknek az egyéneknél felgyűlő tapasztalatoknak a megléte fontos annak a kollektív bénultságnak és apátiának a kialakulása szempontjából, amelyet sok kutató, sajtóorgánum és klímaaktivista rendre a klímaválsághoz kapcsolódó, hangsúlyos és problémás jelenségként emleget. Kutatásokból tudjuk, hogy az érzelmek „ragályosak” lehetnek – „én is érzem, amit te” –, ami mögött az agykéregben található idegsejtek, az úgynevezett tükörneuronok állnak.[29]

A tükörneuronokat a ’90-es évek közepén Giacomo Rizzolatti olasz neurológus és kollégái fedezték fel, akik már hosszú évek óta tanulmányozták az emberhez sok tekintetben hasonló makákók agyát. Rizzolattit különösen az foglalkoztatta, hogy olyan neuronokat (az agyban található, elektromos töltéssel rendelkező, más idegsejtekkel szinapszisnak nevezett kapcsolatokon keresztül kommunikáló idegsejteket) találjon, amelyek cselekvésspecifikusak. Megpróbálta azonosítani, hogy például amikor a majom diót eszik, mely agysejtjei aktívak, azaz bocsátanak ki bioelektromos jeleket az agyban. Sikerült meghatároznia egy egészen specifikus idegsejtet, amely csak akkor aktív, amikor a majom „egy olyan dióért nyúl, amely egy lapos felületen fekszik”.[30] A kutatók véletlenül fedezték fel, hogy a majom agyában ez a specifikus idegsejt akkor is jeleket ad le, amikor a majom egyszerűen csak nézi, ahogy társai ugyanazt a cselekvést végzik, azaz egy olyan dióért nyúlnak, amely egy lapos felületen fekszik. A majom agya úgy viselkedett, mintha ő maga végezte volna a cselekvést, csupán azáltal, hogy nézte, ahogy valaki más végzi a cselekvést.

A kutatók váratlanul azt az úttörő felfedezést tették, hogy létezik neurobiológiai rezonancia. A tükörneuronok teszik lehetővé számunkra, hogy szavak nélkül, pontosan érzékeljük, mi játszódik le más emberekben, ezért kulcsfontosságúak az empátiánk szempontjából.

A rezonancia tehát kimutathatóan neurobiológiai alapokon nyugszik:[31] érzékeljük, hogy mi zajlik a másik emberben, és ez automatikusan, szavak nélkül a tudatunkon kívül történik. Daniel Stern professzor, amerikai fejlődéspszichológus így írta le ezt:

„Idegrendszerünk úgy alakult ki, hogy mások idegrendszere is megértse, és ezáltal úgy tapasztalhassuk meg a másikat, mintha bennük is ugyanazok játszódnának le, mint bennünk. Egyfajta potenciális, közvetlen érzelmi kapcsolat nyílik meg a másik ember felé, rezonálunk az ő élményeivel, ő pedig a miénkkel, és osztozunk egymás tapasztalataiban.”[32]

A bénultságérzés ragályossá válhat és átterjedhet másokra is. Sok cikk és vita szól arról a jelenségről, hogy a jelek szerint nemcsak egyénileg, hanem kollektíve is „feladjuk”. Nem reagálunk és nem cselekszünk a klímaválsággal kapcsolatban, mert leküzdhetetlennek és átláthatatlannak tűnik, és mert szemlátomást mindenki más is feladta. Ugyanakkor épp a kollektív rezonancia képességében – az egymásra való ráhangolódás képességében – sok remény és lehetőség rejlik. A könyv második részében erre még visszatérünk.

4. reakció: Kognitív disszonancia – Egyvalamit gondolni, másvalamit tenni

Meglehetősen általános és gyakori reakció a klímaválságra a kognitív disszonancia, amely jelenséget Leon Festinger szociálpszichológus fedezett fel és nevezett el.[33]

Kognitív disszonancia olyankor keletkezik, amikor ellentmondás feszül a meggyőződéseink és értékeink, illetve a cselekedeteink között. Vagy amikor eltérés mutatkozik a szándékolt és a tényleges viselkedésünk között. A kognitív disszonancia azt az ellentmondásból eredő kellemetlen érzést okozza, hogy valami nem stimmel.

A kognitív disszonancia klasszikus példája a dohányzás. A dohányosok pontosan tudják, hogy a dohányzás káros az egészségre, de a cselekedetük (a dohányzás) következményei miatti kellemetlen érzésüket például azzal csökkentik, hogy olyan példákra hivatkoznak, hogy számtalan nagyszülőjük, nagynénjük vagy nagybátyjuk füstölt, mint a gyárkémény, mégis nagyon sokáig élt. Vagy arra gondolnak, hogy sokat sportolnak, és mennyi vitamindús zöldséget fogyasztanak.

Ahelyett, hogy leszoknának a dohányzásról, inkább megtalálják a módját, hogy átírják a valóságot, ezzel mérsékelve a kellemetlen érzést (egészen a kognitív disszonancia következő jelentkezéséig). Ahelyett, hogy változtatnánk a nem megfelelő magatartásunkon, inkább a gondolkodásmódunkat változtatjuk meg, hogy az más és jobb színben tűnjön fel. Egyfajta mentális füstfátylat bocsátunk az ellentmondás elé, hogy az ne csapjon zajt és ne zavarjon.

A kognitív disszonancia következő példáját a saját életemből vettem, és azt szemlélteti, hogyan nézhet ki egy ilyen ellentmondás:

Az egész nyarat azzal töltöttem, hogy a nyaralónk kertjében a biológiai sokféleséget igyekeztem elősegíteni, nektárban és virágporban gazdag rétet alakítottam ki, különböző méh-, rovar- és pillangóbarát növényeket ültettem, méh- és rovarhoteleket szereztem be, és nagy örömmel töltött el, hogy a kertet „méregmentes kertként” jegyeztettem be a Dán Természetvédelmi Társaság mindenki által elérhető nyilvántartásába.

Hazaérve rendkívül idegesített, hogy a fürdőszobai mosdó lefolyójából rossz szag áradt, ami a több liter forró vízzel, sóval, kávézaccal stb. való öblítés után sem enyhült egy szemernyit sem. Végül egy nagy adag lefolyótisztítót öntöttem a lefolyóba, hiába, majd a drogéria egyik kedves eladójának javaslatára nátrium-hidroxidot alkalmaztam.

A szagot teljesen megszüntette, de a megkönnyebbülésembe szégyen és bűntudat vegyült, amiért ilyen mérgező folyadékokat vettem és használtam. A szégyenérzet azonban enyhült, ahogy újra és újra arról győzködtem magam, hogy ez szükséges lépés volt: ha nem szabadulok meg a szagtól, az leszívná az energiáimat (nagyon érzékeny vagyok a szagokra), és nem tudnék annyit tenni a biológiai sokféleségért, mint így…

Érvelhetnénk azzal, hogy a biológiai sokféleség elősegítése összeegyeztethető a szennyező vegyszerek egyszeri használatával. Pszichológiai szempontból azonban az értékek és a cselekvés közötti nyilvánvaló szakadék zavaró, és kényelmetlenül érezzük magunkat tőle.

A valóság ilyen jellegű átértelmezésében vagy a helyzet valósághoz való hozzáigazításában mindannyian szakértők vagyunk. Megvan bennünk a késztetés, hogy tompítsuk és megszüntessük az ellentmondás okozta kellemetlen érzést.

Ha megtapasztaltuk már a klímaaggodalmat mint fizikai érzést, vagy akár csak egy szemernyit is aggódunk a Föld jólléte miatt, számos olyan mindennapi cselekvés és döntés, amely korábban (automatikus) rutinokhoz kapcsolódott, kognitív disszonanciát válthat ki – például az, hogy milyen ételeket eszünk, hogyan közlekedünk, hogyan kezeljük a hulladékot, hová és hogyan utazunk nyaralni, hogyan és mennyit fogyasztunk, hogyan bánunk a természettel stb. Megeshet, hogy jó néhány hétköznapi cselekedetünk (már) nincs összhangban azokkal az értékekkel és meggyőződésekkel, amelyekkel azonosulunk. Ez zavaró és kellemetlen érzés, ezért teljesen normális, ha törekszünk az ellentmondások mérséklésére.

Azok, akik sok energiát fektetnek az éghajlatbarát életmódba, gyakran árgus szemmel figyelik mások következetlenségeit és kognitív disszonanciáit. Szinte szakértő szemmel veszik észre, amikor az emberek mondanak valamit magukról, ugyanakkor a gyakorlatban (egészen) máshogyan viselkednek.

Esther Michelsen Kjeldahl filozófus és klímaaktivista 2020-ban megjelent Együtt érzékeljük című könyvében leírja, hogy hosszú távon mennyire fárasztó mások táplálkozásának és életmódjának nyomon követése: „Ez a nő komolyan marhasültet rendelt?” Egyfajta rendőrfelügyelővé/parkolóőrré/házmesterré válhatunk, aki a másokkal való együttlét helyett olyan ítélkező szerepet vesz fel, amelytől elidegenedik.

Különösen szembetűnő ellentmondás esetén a kognitív disszonancia a képmutatásra is hasonlíthat. Ezzel vádolhatnak bennünket, ha magas lóról beszélve határozott véleményt formálunk arról, hogy másoknak hogyan kellene élniük az életüket, ugyanakkor mi magunk máshogyan viselkedünk.

A kognitív disszonancia eklatáns példája a dán Alternativet (Az Alternatíva) párt, amely egyértelműen hangoztatta, hogy kevesebb húst kellene ennünk és kevesebbet kellene repülnünk. A párt egyik politikusa határozottan állást foglalt a dánok repülési szokásaival kapcsolatban. Többek között kijelentette, hogy „nem kellene annyit repülnünk a nyári szünidőben, egyszerűen azért, mert komoly szén-dioxid-kibocsátással jár”.[34] Az Ekstra Bladet napilap ezután számba vette a politikus repülőútjait: három év alatt összesen hússzor repült, ebből tízszer magáncélból. A politikus elismerte, hogy hibázott, megindokolta a repülőutakat, és megígérte, hogy a jövőben tudatosabb lesz. Ez azonban nem enyhítette az általános felháborodást és a hitelességükön esett csorbát, ez pedig egy időre elvette az Alternativet kedvét attól, hogy a repülésről nyilatkozzon.

Jegyzetek

1  2019

2  https://www.danskenergi.dk/nyheder/fnsklimarapport-world-must-act-now

3  Előadás a fenntartható HR-menedzsmentről szóló szemináriumon, CBS, 2019. szeptember 3.

4  Scott et al, 2016:5

5  Scott et al, 2016:29

6  Tait, 2021: 108-109

7  Klímapszichológiai Szövetség, 2019. június: https://www.clima-tepsychologyalliance.org/explorations/papers/357-what-psychotherapy-can-do-for-the-climate-and-biodiversity-crises)

8  George Marshall, 2014:95

9  A koncepciót Horst Rittel és Martin Webber, a Berkeley két professzora fogalmazta meg 1973-ban a design-elméletről szóló munkájában.

10  Marshall, 2014

11  Marshall, 2014:95

12  Hopkins, 2018

13  Yalom, 2008:15

14  Yalom, 2008:12

15  Clayton et al, 2017:17

16  Cristine Ro, 2019

17  Ulla Rung Weeke, 2018; Bessel Van der Kolk, 2019

18  Sapolsky, 2004; Levine, 2012

19  Sapolsky, 2017; Sapolsky 2004

20  Yalom, 2008:84

21  Idézi: Yalom, 2008:26

22  Kieffer, 2016

23  Interjú Rasmus Williggel, 2020. december 2.

24  https://www.climatepsychologyalliance.org/

25  Interjú Jennie Kaae Ferrarával, 2020. április 2.

26  Marsall, 2014:91

27  Van Susteren & Colino, 2020

28  Abrahamsen et al, 1978

29  Bauer, 2006

30  Bauer, 2006, 2. fejezet

31  Bauer, 2006

32  Stern, 2004:92

33  Festinger 1957-ben azonosította a jelenséget egy világvége-szektába való beépülés során, amely pusztító, az emberiség végét jelentő áradást jósolt. Megfigyelte, mi történt a szekta tagjaival, amikor az áradás elmaradt. Ahelyett, hogy beismerték volna, hogy tévedtek, utólag azzal magyarázták a helyzetet, hogy – éppen a hitük és a szekta iránti elkötelezettségük miatt – együtt mentették meg a világot. Ezzel ügyesen eloszlatták a kételyeket és a becsapottság érzését.

34  Cikk a DR honlapján, 2018. július 10.

1  Friedman Tamás Dávid fordítása

2  Résch Éva fordítása

3  „Preppernek” a világ végére felkészülő személyeket nevezik – a szerk.