C. S. Quill

FELPÖRGETVE

A mű eredeti címe

Campus Drivers. Supermad

© 2020, Hugo New Romance®, département de Hugo Publishing

This edition is published by arrangement with Hugo Publishing in conjunction
with its duly appointed agents Books And More Agency #BAM, Paris, France.
All rights reserved.

Hungarian translation © Margittai Ágnes

© General Press Könyvkiadó, 2026

Az egyedül jogosított magyar nyelvű kiadás.

A kiadó minden jogot fenntart, az írott és az elektronikus sajtóban részletekben közölt kiadás és közlés jogát is.

A kiadvány szerzői jogvédelem alatt áll. Az e-könyvet a letöltő kizárólag saját célra jogosult használni. Az e-könyv engedély nélküli másolását, jogtalan terjesztését a törvény bünteti.

A könyv szövegét tilos a mesterséges intelligencia bármilyen formájának betanítására használni.

Fordította

MARGITTAI ÁGNES

ISBN 978-615-104-199-4

Kiadja a GENERAL PRESS KÖNYVKIADÓ

1086 Budapest, Dankó utca 4–8.

Telefon: (06 1) 411 2416

www.generalpress.hu

generalpress@lira.hu

Felelős kiadó KOLOSI BEÁTA

Műszaki szerkesztő DANZIGER DÁNIEL

Felelős szerkesztő KOLBE-KONTOR ILDIKÓ

Borító nyomdai előkészítése KISS GERGELY

Az e-könyv konvertálását az eKönyv Magyarország Kft. végezte

www.ekonyv.hu

Joe-nak,

mert a taxi az élete

ELSŐ FEJEZET
Lane

Elmúlt éjfél, amikor Carter szutykos, öreg Fordja megáll a házam előtt. Nem is értem, hogyan képes közlekedni egy ilyen ronccsal. Éles csikorgással húzza be a kéziféket, és lehalkítja a rádiót.

– Na, milyen érzés furikáztatni magad? – ugrat, a karját az ülése támlájára téve.

– Némán szenvedek… – vágok vissza összeszorított szájjal. – Nem lenne szabad barátkoznom egy olyan csávóval, akinek semmi érzéke a kocsikhoz.

– Ne sértegesd a verdámat! Ma már nem gyártanak ilyeneket.

– Még szerencse! Csak a mai napon háromszor hittem, hogy meghalok. Valld be, hogy Új-Mexikóban vetted a jogsidat!

– Dehogy.

– Lefeküdtél a vizsgáztatóval?

– Dehogy.

– A vizsgáztató anyjával?

– Született sofőr vagyok, haver!

– Na ja, egy túlmozgásos, vaksi sofőr.

– Micsoda hálátlanság! Apád helyett apád vagyok, Lane, és ez a köszönet érte?

– A karma kifejezetten ellenem van, ami az ősöket illeti. Azért kösz, hogy a sofőröm voltál az elmúlt napokban.

– Neked bármikor, bébi.

A szemöldökömet felvonva hőkölök vissza, amikor összecsücsörített szájjal az arcomhoz közelít.

– Néhány óra múlva visszakapom a szerelőtől a kicsikémet. Egy újjászületett járgányt, átfényezve, átvizsgálva. Alig várom!

– Épp ideje a tanévkezdésre, hülyén venné ki magát, ha a lányoknak a campuson nélkülözniük kellene a sofőrjüket.

Vigyorgok, miközben feloldom a telefonomat, és megnyitom az applikációt, amelyet a legjobb haverjaimmal hoztunk létre egy évvel ezelőtt. Campus Drivers, avagy hogyan jussunk el a campuson belül bárhova három kattintással. Rohadtul jó ötlet, egyszerre tölti fel a pénztárcámat és segít levezetni a felgyülemlett feszültséget. A nyár lassan véget ér, és sürgősen újra munkába kell állnom.

– A következő napokra már nagyon be vagyok táblázva – heccelem, miközben a telefon kijelzőjét lóbálom a kivörösödött szeme előtt.

– Még el sem kezdődtek az órák, és máris rátok vetik magukat. Gusztustalan.

– Ha egy kicsit működtetted volna az agysejtjeidet, te is beiratkozhattál volna az egyetemre! – emlékeztetem vállat vonva.

Bár a dékán elfogadta a projektünket, hogy a campusra és környékére terjedjen ki a szolgáltatásunk, nagyon is pontos feltételeket írt elő: időnként bele kell pisilnünk egy kémcsőbe, kerülnünk kell a szexet az ügyfelekkel az egyetem területén, és ott kell tanulnunk. Carter ezek közül egyetlen szabályt sem tudna betartani: munka nélkül nincs jutalom.

– Nem nekem valók az ilyesmik – dünnyögi nyújtózkodva. – Üljek, és hallgassam egy vén, klimaxos tyúk értekezését a spanyol forradalomról… – Eljátssza, hogy öklendezik, és folytatja: – Függetlenként dolgozom a kis forgatókönyveimen, ennyi pont elég nekem a boldogsághoz.

– Ha már erről van szó, felugrasz holnap este, hogy befejezhessük az utolsó jeleneteket?

– Igenis, uram!

– Jó éjt, Carter! – búcsúzom, és kiszállok a kocsijából.

– Neked is, haver! Hé, Lane, várj csak!

Visszalépek a kocsi ajtajához, amelyet most csaptam be.

– Fogd, ezt itt ne felejtsd!

– Ó, de barom vagyok, kösz!

Besüllyesztem a pénztárcámat a telefonommal együtt a farmerom hátsó zsebébe, aztán elindulok a ház felé, ahol élek. Míg a haverjaim mind együtt laknak a campus egyik kollégiumában, én jobb szeretem az egyedüllétet a saját lakásomban. Elég közel van az egyetemhez, de elég messze is, hogy nyugtom legyen. És így könnyebben le tudok csapni a távolabbi ügyfelekre.

Beütöm a kódot, a vállammal benyomom az ajtót, és elindulok a lépcsőház felé. Rendes esetben mindig lifttel megyek fel. Főleg, mert a legfelső emeleten lakom, és lusta vagyok, de azért is, mert igyekszem elkerülni a harmadik emeleti banyát. Ő soha nem hagyja el a lakását, de nyomban felbukkan, amint meghallja, hogy elmegyek az ajtaja előtt, és megpróbál belecsípni a fenekembe. A dilisek valamiféle hatodik érzékével. Csakhogy a lift két napja nem működik. Szóval kénytelen leszek szembenézni a 3B felajzott lakójával, vállalva a veszélyt és a kockázatot. Remélem, ezen a késői órán már a virágos párnáját ölelgeti.

A lépcső nyikorog a lábam alatt, elhúzom a szám, és gyorsítok a lépteimen. Áthaladok az első emeleti lépcsőfordulón, nem is ismerem az itt lakókat. Többnyire hol az egyetemen vagyok, hol a kocsiban ülök, vagy Carterrel melózunk bent a lakásban a forgatókönyveinken. Ha tehát elmegyek, akkor legtöbbször vagy nagyon korán indulok, vagy nagyon későn. Szóval a megszállott nyanyán kívül, aki minden bizonnyal egész éjjel a kukucskálólyukon tartja a szemét, nem ismerem a szomszédaimat, de ettől még remekül érzem magam. Lane O’Neill, Campus Driver, örvendek.

Lábujjhegyen lépkedve érek a másodikra. A világítás kialudt, nem kockáztatom, hogy újra felkapcsoljam. Jobb, ha sötétben megyek át a következő emeleten.

Épp az első lépcsőfokra lépnék, amikor mintha látnék valamit a sötétben. Összeszorul a szívem, és hátraugrom, mikor rájövök, hogy nem vagyok egyedül. Csak az úgynevezett férfiasság tart vissza, hogy felkiáltsak, és továbbra is hátrálva rátenyerelek a villanykapcsolóra. Egy energiatakarékos izzó világítja be nagy nehezen a lépcsőfordulót, de eleget látok ahhoz, hogy megbizonyosodjam.

– Basszus, jól rám ijesztettél! – mordulok fel, végigsimítva borostás államon.

A mellkasomhoz szorítom az öklömet, közben egy pillanatra sem veszem le a tekintetem a földön ülő, falnak dőlő alakról. Kapucnis feje, kopott, fekete Vanst viselő, felhúzott lába alapján meg sem tudnám mondani, lány-e vagy fiú. Valamiféle reakcióra várok, de ő továbbra is lehajtott fejjel gubbaszt.

Míg újra levegőhöz jutok, tompa zeneszó ér el a fülemhez. Talán ez lehet az oka, hogy az illető hermetikusan elzárkózik a jelenlétemtől. Biztos egy bedrogozott tini, akinek egy kis időre van szüksége, hogy visszatérjen a földre, mielőtt hazamegy a szüleihez. Szerencséje, hogy nem a gondnok bukkant rá, mert akkor a zsaruk egy pillanat alatt itt teremtek volna.

– Szép estét! – vetem oda, és indulok tovább felfelé.

Semmi válasz.

Végre az ajtómhoz érek, és a még sötét lakásban leveszem a bakancsomat, a dzsekimet pedig a kanapéra dobom. Mellé! A földön landol, és ott is marad. Nincs se komoly csajom, se rendmániás, idegbajos lakótársam, akkora kupit csinálhatok, amekkorát csak akarok. Ez az előnye, ha az ember egyedül él.

Kifejezetten semmi kedvem a zuhanyozáshoz, lerogyok a kanapéra, és egy pillanat alatt elalszom.

A telefonom rezgése kelt fel a félkómából. Talán ha egy negyedórát alhattam. A torkomat köszörülöm, megpróbálok egy-két hangot kiadni, aztán végighúzom az ujjam a kijelzőn, hogy felvegyem Carternak.

– Igen?

– Lane, remélem, nem ébresztettelek fel!

Elveszem a fülemtől a telefont, hosszas hunyorgás után sikerül megnéznem az időt.

– Hajnali hat óra, te most szórakozol velem? Naná, hogy felébresztettél, idióta barom!

– Nocsak, látom, rosszkedvében van a fiú…

– Éjfélkor hoztál haza, nem tudtál volna várni két vagy akkor már tíz órát, hogy felhívj? Vasárnap van!

– Mit akarsz, hiányoztál már, bébi! – nevetgél kárörvendően, aztán ugyanazzal a lendülettel folytatja: – Támadt egy őrült jó ötletem a szkripthez! Éppen vetkőztem, és egyszer csak…

– Fogd rövidre!

– Olyan színészekre lesz szükségünk, akik nem tojnak be semmitől, és kell egy kicsit bolond producer. Felugorhatok, hogy megbeszéljük?

– A rohadt életbe, nem! Hajnali hat van, Cart! Tedd fel ugyanezt a kérdést tizenegy óra körül!

Nem hagyok időt neki az alkudozásra, leteszem.

Öt, talán tíz percig behunyva tartom a szemem, de ennek már lőttek, nem tudok visszaaludni. Morcos hangon átkozom a barátomat, miközben feltápászkodom a kanapéról, és odavonszolom magam a konyhaszigethez.

A konyhaszekrényben turkálva rádöbbenek, hogy ennek a napnak már annyi, eleve rosszul indult. Ugyanis hiába kutatok, egy gramm kávé sincs itthon. Valószínűleg az egyik haverom pusztította el a készleteimet. Biztos Donovan volt. Ezért még fizetni fog!

Felhúzom a cipőmet, de nem kötöm be, csak becsapom magam mögött a lakás ajtaját, és gépiesen megnyomom a liftgombot.

– Ó, a francba, még mindig…! – morgok dühösen, amikor eszembe jut, hogy nem működik.

Szedem a lábam a lépcsőkön, a harmadikon szinte futva, hogy elkerüljem az ott kísértő fenyegetést.

– Ez most komoly? – mormogok a másodikon, amikor a tegnap este odatelepedett alakot még mindig ugyanúgy találom.

Jó lenne tudni, mi vihet rá valakit, hogy itt töltse az éjszakát, de a kávé csábítása túlságosan erős, visszanyelem a kérdéseimet.

Szerencsére a sarki élelmiszerbolt mindig ott van, hogy bevilágítsa a rosszul kezdődő napjaimat. Nem tudom, hogy Sami, a tulaj szokott-e időnként aludni is, de úgy tűnik, ez a bolt mindig rám vár. Hat óra tizenkét perckor, amikor az utca még kihalt, és szinte mindenki mélyen alszik, egy csomag kávé büszkélkedik türelmesen az egyik polcon.

– Sami, mintha az anyám lennél! Úgy érzem, legszívesebben elvennélek feleségül!

– Nem gondolod, hogy ez az ajánlat felettébb bizarr? – kérdezi az érdes férfihang.

Az államat vakargatva csóválom a fejem.

– Tudjuk be a heves hiányérzetemnek, oké? – felelem, és leteszek egy bankjegyet a pultra.

– Így lesz. Szép napot, barátom!

– Neked is.

Elindulok vissza, a kávét a mellkasomhoz szorítom, mintha az elsőszülöttem lenne, és amikor újra a ház második emeletére érek, egy csipetnyi kíváncsiság kezdi piszkálni az agyamat. Lecövekelek az illegális, mozdulatlan lakó előtt, próbálok az arcába nézni, de az átkozott kapucnija eltakarja előlem.

– Hé! Hahó!

Egy csomó hanghatással próbálkozom, de nem használ semmi, nincs reakció.

– Nem kéne itt lógnod.

Erősen hajt a kíváncsiság, így közelebb megyek a bő ruhák alatt rejtőző testhez, és mellé guggolok. Azért tartok némi biztonsági távolságot, épp elég horrorfilmet láttam, ahol fura alakok minden figyelmeztetés nélkül egyszer csak a torkodnak esnek, nem szeretném, ha a nyaki ütőerem esne áldozatul.

– Jól vagy? – kérdezem, a mutatóujjam a vállába mélyesztve.

És akkor, csodák csodája, végre egy reakció. Méghozzá marhára robbanásszerű. Felugrik, a teste egy rekedtes kiáltás kíséretében, amely válogatott káromkodásokat tartalmaz, legalább tizenöt centire szakad el a földtől. Aztán egy kecses kéz bújik elő a pulcsi első zsebéből, és – döbbenten látom – lakkozott körmök tűnnek el a kapucni alatt, hogy kihúzzák a fülhallgatót. A rá következő pillanatban lecsúszik a kapucni, és bozontos hajtömeg zúdul egy fáradt arcra. Az arc egy csajhoz tartozik.

– Hány óra? - kérdezi rekedt hangon, barna szemével hunyorogva.

– Fél hét.

– Beszarás…

Aprólékosan szemügyre veszem márványos arcát, duzzadt szemhéját.

– Történt veled valami?

Rám néz, a tekintete az ellenszenv és a reménytelenség között ingadozik, akaratom ellenére beleborzongok.

– Bántott valaki?

Kinyitja a száját, de nem válaszol. Aztán egy kis idő elteltével valószínűleg úgy gondolja, akár mesélhet is az életéről egy-két percig. Micsoda mázlista vagyok!

– Igen – vallja be fintorogva.

– Akarod, hogy hívjam a zsarukat? – vetem fel feszülten.

– Minek? – szipogja megvetően. – Épp most dobtak ki, nem hiszem, hogy különösebben izgatná őket. – Kidobtak – ismétli vontatottan, mintha életében először mondaná ki ezt a szót.

– Ja, vagy úgy! – sóhajtok megkönnyebbülten, majd rámosolygok. – Azt hittem, ennél nagyobb a baj.

– „Ennél nagyobb?” – köp egyet, mintha semmi sem lehetne annál súlyosabb baj, mint hogy dobja az embert a pasija.

– Itt töltötted az éjszakát?

A válasz nyilvánvaló, de ösztönösen jött a kérdés.

– Nagyon úgy tűnik… – feleli vállat vonva.

Ismét elhúzza a száját, és tekergeti a nyakát, megropogtatja mindkét oldalon.

– És még sokáig akarsz itt dekkolni?

– Először is mi közöd hozzá?

– Nyugi! Én leszarom, de a gondnok egész biztos, hogy kihívja a rendőrséget, ha itt talál. Imád az emeleteken kószálni, hogy kiszúrja a renitens bérlőket.

– Miss Curtis, az a vén picsa… – motyogja, miközben a pulóvere ujjába törli az orrát.

– Ismered? – kérdezem meglepődve.

– Még szép, itt lakom! Vagyis itt laktam.

És hirtelen patakzó könnyek árasztják el az arcát, amely már így is koromfekete a kétoldalt lecsorgó és rászáradt sminktől. Basszus, most mit csináljak?

Csak nézem, de fogalmam sincs, mit mondjak erre. Rendes esetben már bementem volna a lakásomba, de valami visszatart. Talán, hogy a könnyei érzékeny emlékeket hívnak elő, még ha egy szerelmi bánat őszintén szólva nem is ok arra, hogy valaki ilyen állapotba kerüljön. Vannak ennél sokkal rosszabb dolgok is… Ha valakit örökre elveszítünk, például. Összeszorítom a fogam, hogy visszatartsam a megjegyzésemet, és mély lélegzetet veszek. A tekintetem a kezemben tartott kávécsomag és a lány között cikázik.

– Innál egy kávét? – vetem oda kicsit kelletlenül, és felmutatom a kincsemet.

Néma marad, a zokogása nem csillapodik. Épp eleget játszottam a jó fej szerepet, úgyhogy elengedem a dolgot, és elindulok felfelé, de két lépcső után megállok, és egy utolsó kérdő tekintetet vetek felé. Nem ismerem, de bűntudatom van, hogy ilyen állapotban látom. Az a rohadt reflex!

– Utolsó esély! – erősködöm unott hangon.

Végre felemeli és felém fordítja az arcát, aztán párat pillant a folyosó vége felé. Érzem, hogy habozik, mintha megpecsételné a sorsát azzal, ha megmozdul.

– Nem foglak feldarabolni, és a maradványaidat jeges vödörbe dugni, ne félj!

– Inkább azt képzeltem, hogy megfojtasz egy nejlonzacskóval, és a testemet lerakod egy nyirkos pincében – motyogja elkomorodva.

– Nincs se pincém, se olcsó szemeteszsákjaim. Gyerekjáték lenne a nyomomra bukkanni.

Az ajkát harapdálja, mint aki tényleg azt hitte, hogy meg akarom támadni, én pedig, mivel fogytán a türelmem, feljebb megyek négy lépcsőfokkal.

– Ahogy akarod – vetem oda sóhajtva. – Már így is túlléptem a fásult magányosok összes szabályát – mondom végül, és otthagyom.

Elindulok az ajtó felé, magam is meglepődve, hogy ilyen sokáig tartott az érdeklődésem. Nem mintha egy elcseszett egoista lennék, de a szerelmi csalódások nem igazán érdekelnek.

Anélkül hogy hátranéznék, a sarkammal csukom be az ajtót, várom, hogy becsapódjon. Csakhogy kénytelen vagyok megfordulni, mert semmi zaj nem hallatszik. Az ajtókeretben meglátom a lépcsőházbeli lányt. Kezét a kopott fán tartja, elgondolkodva. A pulóvere lelóg a térdéig, majdnem, mint a haja. Egész fiatalnak látszik, remélem, nem egy szökött gimnazistát fogadok be éppen.

– Nocsak, meggondoltad magad?

– Ja – suttogja, visszafojtva a zokogást.

– Legyőzted a félelmedet, hogy kinyír a ház pszichopatája?

Vállat von.

– Talán csak egyszerűen nem izgat.

Felvont szemöldökkel figyelem, ahogy becsukja az ajtót, és a kanapémhoz lép. Miközben lassan letelepszik, hátat fordítok neki, és a kávéfőzőhöz indulok. Többször is visszanézek, látom, hogy a tekintete először az ablak felé fordul, aztán hátraveti a fejét, a homlokát és a szemét pedig eltakarja a tenyerével.

Egyáltalán, mi ütött belém, hogy képes voltam felhozni ide? Punnyadhattam volna jó két órát, mielőtt újra rám tör Carter, erre egy lepukkant szomszédot pátyolgatok. Egy összezuhant kiscsajt, csodálatos!

– Hány éves vagy? – kérdezem a lelkiismeretem megnyugtatására.

– Tizennyolc.

Huh!

Amikor a kávé lefőtt, és félig megtöltöttem egy piros bögrét, közelebb megyek hozzá, és fölé hajolok. Most teljes hosszában végignyúlik a kanapén. Mélyen alszik. Az ujjam a karjához közelít, de néhány centiméterre megáll, majd irányt változtat.

– Nos, ahhoz képest, hogy ki vagy borulva, úgy látom, egész jól elvagy! – suttogom, nehogy felébresszem.

A gőzölgő kávéját az éjjeliszekrényre teszem, és néhány másodpercig figyelem. Lehúzta a kapucniját, valahonnan előkapott egy Ray-Ban napszemüveget, a lélegzete még mindig szaggatott. Szép kis látvány!

– Na jó.

A konyhapultra könyökölve lassú, hosszú kortyokban megiszom egy csésze kávét. Képtelen vagyok eldönteni, hogy otthagyjam-e, vagy felhívjam valamelyik haveromat, hogy megszabaduljak tőle. Végül is úgy döntök, nem zavarom. Nincs itt nagyobb érték, nem kockáztatok semmit, ha rövid időre befogadom.

Lassan hátralépek, és elindulok a szobámba, nem is sejtve, mit engedtem be az otthonomba.

MÁSODIK FEJEZET
Lois

Bumm!

Elakadt a lélegzetem, össze vagyok zavarodva. Hason fekszem a kemény padlón egy sötét szobában, és fogalmam sincs, hol vagyok.

– Mi a…? – motyogom összetapadt, kiszáradt szájjal.

Felkönyökölök, de annyira gyenge vagyok, hogy szinte azonnal újra a földön találom magam. Erőtlen kézzel letépem a szemüvegemet, elsimítom az arcomra és az ajkamra tapadt hajszálakat.

Néhány perc elteltével, amíg igyekszem rendezni a gondolataimat, ráébredek a valóságra. Első reflexként a hátamra fordulok, és megfogom a telefont a zsebemben. Kiszabadítom a köré csavarodott fülhallgatók közül, és megpróbálom felhívni a szerelmemet.

– Vedd fel, Kirk, kérlek, vedd fel!

Hangposta…

Újra próbálkozom, kétszer, talán tízszer is. Hiába. Nem, ilyen nincs. Ez egy mocskos rémálom, és mindjárt felébredek. Lélegezz, Lois! Minden rendben. Mindjárt felébredsz a saját ágyadban, Kirk mellett, és ölelkezni fogtok, mint mindig, amióta összeköltöztetek. Ölelitek egymást, ahogy négy éve mindig.

„Be akarom fejezni, Lois.” A hangja még mindig a fülemben cseng. Ugyanaz a hang, amelyik előző nap még szerelmes szavakat suttogott. Ennek a három szónak nincs tartalma, nem jelentenek semmit, igaz? Be akarom fejezni. Biztos a kosárlabdára értette. Igen, ez az, abba akarja hagyni ezt a sportot, amit elsősorban azért csinál, hogy örömet szerezzen a szüleinek. Vagy az is lehet, hogy a cigarettáról beszélt. Lassan két éve már, hogy megígérte, leszokik róla. Nem rólunk beszélt. Az lehetetlen. Tizennégy éves korunk óta együtt vagyunk, a mi történetünk nem érhet véget.

Nyilván valamit el kell rontani ahhoz, hogy kidobják az embert, nem? Hiába keresem, nem látok semmit, amit elrontottam volna. Ellenkezőleg, az egész életemet mindig is úgy alakítottam, hogy Kirk boldog legyen. Éreztem én, hogy furcsa volt ezen a nyáron, de annak tudtam be, hogy stresszel, mert most kezdjük az egyetemet. Mindent összevetve nem tévedtem nagyot, biztos már az járt a fejében, mi mindenből fog kimaradni amiatt, hogy egy barátnővel a nyakában érkezik a campusra. Olyanokat mondott… olyanokat, amikről sose hittem volna, hogy egyszer hallani fogom tőle.

Amikor a lélegzetem megnyugszik, visszamászom a kanapéra, amelyikről az előbb leestem, és körülnézek a nappaliban, ahol elaludtam. A sütő kijelzője három óra negyvenhetet mutat. A francba, elvesztettem az időérzékemet! Amikor a szomszéddal beszéltem, azt mondta, fél hét van, és nehezen tudom elhinni, hogy egy teljes napig hagyott a lakásában aludni.

Most mit csináljak? Az egyetlen dolog, amiben biztos vagyok, az az, hogy nem lenne szabad az ötödik emeleti szomszédnál lennem, akit még életemben nem láttam. Biztos nemrég költözött be, mert én már június óta itt lakom, és sohasem találkoztam vele. Oké, a szemhéjam hatalmasra duzzadt a sírástól, és az olcsó szempillaspirál, amely a szemembe csorog, nem javít semmit a helyzeten. Na de azért mégiscsak mondhatna valamit!

Szóval egy kosztól ragadó lépcsőről átkerültem egy kanapéra, amelynek szőrösmellkas-szaga van. Egy ismeretlen nappalijának a közepén ülök, aki könnyen feldarabolhatott és lefagyaszthatott volna. Fel kellene kelnem, és itt hagynom ezt a helyet. De hová mehetnék?

Már csak a gondolat is elképzelhetetlen, hogy elhagyjam ezt a házat. Ha megteszem, az annyit jelent, hogy a történetünk Kirkkel tényleg véget ért. Ezt pedig képtelen vagyok elfogadni. Az ötletet, hogy hazamenjek a szüleimhez, gyorsan elvetem, még ha a világ legfantasztikusabb emberei is. Nagyon közel állunk egymáshoz, de ezt nem akarom elmondani nekik. Nem értenék meg, és ez még jobban elszomorítana.

A mellkasomban örvénylő fájdalom már a halántékomban lüktet. Hiába hunyom le a szemem és nyomkodom a szemhéjamat, túlságosan erős. Kinyújtózom, és lehunyom a szemem. Ha elég erősen szorítom, talán ki tudom söpörni az agyamból a magány formálódó képeit. Legalábbis remélem. Próbálkozom, de hiába.

– Basszus! – kelek fel hirtelen, káromkodva.

Úgy keringek a dohányzóasztal körül, mint egy őrült, akiből kiveszett az irányérzék. Nagy levegőket veszek, de a harmadik körnél újra rám tör a zokogás. A szempilláim alól megint elszabadulnak a könnyek. A maradék erőm, amely eddig nem hagyta, hogy összeomoljak, elszáll, térdre rogyok. Visszatartom a nyelvem remegését, lerágott körmeimet az elnyűtt fába mélyesztem az asztalon. Még több alvásra van szükségem. Ez az egyetlen hatékony módszer, amit ismerek, hogy el tudjak menekülni a valóság elől. Úgyhogy beállítom az ébresztőt, újra előkapom a napszemüvegemet, hogy mögé rejtsem a gyengeségemet, az összekuszálódott hajamra megint ráhúzom a kapucnit, és visszafekszem az ismeretlen kanapéra. Egy idegen lakás kellős közepén. Na, de mindegy is. Pillanatnyilag nincs semmi biztos pont, amibe kapaszkodhatnék, így aztán nyugodtan maradhatok még egy kicsit.

Az álom nem tart sokáig: még mielőtt az ébresztő megszólalna, kipattan a szemem. Lehúzom a napszemüveget, és homályos pillantást vetek a sütőre. Hét óra tizenkilenc. Felülök, a szemhéjam bedagadva, és mintha tizenegy jégcsapot szúrtak volna a koponyámba. A tizenkettediket pedig a hasamba. A tizenharmadik, a mellemben, nagyobb és élesebb, mint a többi. Átkarolom a térdemet, belecsípek a bőrömbe, fájdalmasan, szaggatottan veszem a levegőt. Aztán előhúzom a telefonomat a kenguruzsebből. Se hívás, se üzenet. Csak egy rakás Facebook-bejegyzés. Rákattintok az ikonra, és megnyitom Kirk profilját, pedig tudom, hogy nem lenne szabad. De látnom kell, annyira hiányzik, mintha végtelen ideje nem találkoztunk volna. Egy gyenge belső hang azt súgja, hogy várjak egy napig, amíg lélegzethez jutok, de képtelen vagyok megállni, hogy átfussam a fotóit. A fotókat róla… egyedül. Csak nem… máris…?

Végigcsúsztatom az ujjamat a kijelzőn, újra és újra. Már nem vagyok ott, már nem létezem. Mindent kitörölt. Vége, Lois.

Az egyik kezem a számra tapasztom, és folytatom az önkínzó manővereket. Felgörgetek a profilja leírásáig, oda, ahol alig egy hete még büszkén, vastag betűkkel ott díszelgett a nevem. Kapcsolatban Lois Hogannal. Ma reggelre azonban véglegesen eltűntem. A bejegyzés eltűnt. Minden eltűnt. Még szinte hálás lehetek, hogy nem tette zárójelbe az életemnek ezt a szeletét a borzalmas Egyedülálló kifejezéssel. Úgy gondolom, mivel a fivéreim is az ismerősei között vannak, ez meggyőzte őt, hogy diszkréten kezelje a dolgot. Istenem, köszönöm! Nem akarom, hogy a szakításunkat kiteregesse mindenki előtt. Van bennem egy őrült remény, hogy előbb-utóbb mindent rendbe hozok.

Végül visszadugom a gonosz készüléket a pulóverem zsebébe, és a kába tekintetem a szemben lévő, nyitott konyhára szegeződik. A csendet, amely ébredésem óta körülvesz, hirtelen a csorgó víz távoli zaja töri meg, és eszembe jut, hol vagyok. Úristen, ki kell jutnom innen! Nincs kedvem viszontlátni a srácot, aki itt él, bármilyen segítőkész is.

Talpra ugrom, eltorzult arccal veszem tudomásul, hogy a fejfájásom egyre erősödik, és rohanok a bejárati ajtó felé. Meg kellene köszönni neki, ez lenne a legkevesebb, de már az első emeleti lépcsőfordulónál vagyok, amikor eszembe jut.

Tétován állok az ajtóm előtt. Azaz Kirk ajtaja előtt. Apám figyelmeztetett, amikor bejelentettem, hogy vele akarok élni a nagymamája lakásában, aki tavasszal halt meg. Azt tanácsolta, hogy vegyek ki egy szobát a campuson, őrizzem meg a függetlenségemet, satöbbi, satöbbi, de én ezt puszta apai féltésnek tulajdonítottam, és belevágtam. Másra sem vágytam, mint a közös életünkre. Beköltöztem Kirkhöz, és egy percig sem fontolgattam egy esetleges szakítás következményeit.

„A cuccaidat Ms. Curtisnél hagyom, biztos vagyok benne, hogy Rebecca szívesen befogad, amíg nem találsz jobb megoldást” – közölte velem közömbös hangon, hanyag vállrándítással.

Felemelt ököllel lépek az ajtóhoz. Kedvem lenne dörömbölni, könyörögni, hogy engedjen be, ugyanakkor nem hiszem, hogy készen állnék egy második körre.

Amikor lépéseket hallok a lépcsőházban, eliszkolok, mint egy tetten ért tolvaj. Nem akarom kockáztatni a nyilvános megaláztatást.

Megállok a portásfülke előtt, benyomom az üveges ajtót, a szívem a torkomban dobog.

– Mi járatban? – veti oda a portásnő ingerülten, miközben eltartja ráncos arcától a telefonkagylót, amely ugyanolyan vénséges, mint ő maga.

– Jó napot! Én…

– Á, végre itt van! – mondja fröcsögve, amikor megismer. – Mondtam Mr. Olsonnak, hogy ez itt csak néhány órára maradhat. Már azon voltam, hogy kidobok mindent a szemétbe.

A francba, én meg épp arra akartam kérni, hogy vigyázzon estig a cuccaimra. Alig bírok ránézni az egyik sarokban egymásra dobált három táskára, ugyanazokra, amelyeket olyan boldogan tettem le Kirknél nem is egészen két hónapja. Ahelyett, hogy elmentem volna nyaralni, nekiláttam, hogy felépítsem a meleg, puha kis fészkünket. Hogyan juthattam idáig? Vajon mit ronthattam el?

Miss Curtis folytatja a telefonbeszélgetést, világosan jelezve számomra, hogy éppen elég idejét raboltam így is. Feldobom az első táskát a vállamra, majd ugyanezt teszem a másodikkal is, amelynek a súlya alatt majdnem hátraesem. Rögzítem, amennyire csak tudom, aztán megfogom az utolsót is, és nem feledkezem meg az iskolai hátizsákomról sem, amelybe a laptopot raktam. Az mindenképp kell, már csak azért is, mert ma van az első napom az egyetemen.

– Szép napot! – sóhajtom a kijárat felé hátrálva.

Int egyet, rám sem néz.

Kínlódva jutok el a járdáig. Ledobom a lábam elé a csomagjaimat, mély lélegzetet veszek, és lehuppanok rájuk. Oké, na és most mi lesz? Tényleg felhívhatnám Rebeccát, talán hagyná, hogy a kollégiumi szobája padlóján aludjak, amíg Kirk meggondolja magát. Csakhogy nincs erőm, hogy találkozzak a barátnőmmel. Ráadásul a barátnő szóban van egy hajszálnyi túlzás. Nem is olyan régen ismerkedtünk meg, szimpatikusnak találtuk egymást, amikor májusban végigvezetett a campuson. Szuper jó fej, szinte mindennap cseteltünk, de szégyellek menedéket kérni tőle. Különben is, senki nem tudhatja meg, mindent rendbe fogok hozni. Arról nem is beszélve, hogy a gondolatát sem bírom elviselni annak, hogy messzire kerüljek ettől a helytől.

– Jé, hát itt vagy?

Felpattanok a hátam mögött megszólaló hangra. Megfordulva azonnal felismerem az ötödik emeleti csávót.

– Szia! – motyogom az ajkamat harapdálva.

– Egy pillanatra azt hittem, elnyelt a kanapém. Kapott is tőlem! Na de az ártatlanság vélelme… – teszi hozzá, és összecsapja a tenyerét. – Hát, erről ennyit.

Láthatóan jól érzi magát, úgy beszél, mintha ez egy szép, napsütéses nap lenne. Na ja, szép az idő, de minden más pocsék. Pocsék! Szinte haragszom rá, ahogy itt parádézik előttem.

– Sajnálom – próbálok tisztán artikulálni. – Nem akartam visszaélni a helyzettel, úgyhogy elmentem.

– Taxira vársz? – kérdezi, és végigmér, ahogy a kevés kis cuccomon üldögélek.

– Ööö…

Ez minden, amit ki tudok nyögni.

– Gondolom, igen.

Csendben, azaz majdnem csendben méregetjük egymást. A cipőtalpam széle ütemes zajjal súrolja az aszfaltot.

– Ma van az első nap az egyetemen – hallom magamat, ahogy akaratlanul megszólalok.

– Ja, ja, tudom – nevet vállat vonva. – Te is beiratkoztál az OSU-ra?

Meg vagyok lepve, nem gondoltam volna, hogy ő is egyetemista. Talán mert nagyon magas, és érett benyomást kelt. Biztosan végzős.

– Beiratkoztál az OSU-ra? – ismétli meg lassabban, mintha szellemi fogyatékos lennék.

Bólintok, és közben érzem, ahogy egyre jobban szorul a csomó a gyomromban. A mai napnak egy csodálatos első napnak kellett volna lennie az Ohio State Universityn. Ugyanazon az egyetemen, mint Kirk, mert… mert vele akartam lenni. „Szánalmas!”, sóhajtotta a tesóm, amikor megkaptuk a felvételi papírokat. Soha nem volt szerelmes, nem is tudja, mi az.

Korán kellett volna kelnünk, Kirk szeret hajnalban kelni. Innunk kellett volna egy teát, és el kellett volna majszolnunk valamit együtt. Fel kellett volna ülnünk a robogóra, hogy elszáguldjunk a campusig, miközben én a karommal szorosan átölelem a derekát. Semmiképpen nem lett volna szabad két nappal előtte szakítani azzal az ürüggyel, hogy ki akarja használni az egyetemi tapasztalatok nyújtotta lehetőségeket…

– …vigyelek?

Az egyéjszakás szállásadómra emelem a tekintetem, amikor rájövök, hogy hozzám beszél.

– Tessék?

– Elvigyelek?

– Hová?

– Figyelemzavaros vagy, vagy micsoda? Hát az egyetemre! Hacsak nem akarsz máris lógni. Na, azt nem ajánlanám – mondja, és hirtelen komolyabb tónusra vált. – A dékán nem kíméli az első évfolyamos rebelliseket. Tudom, miről beszélek – teszi hozzá, felvonva a szemöldökét. – Évismétlő voltam.

– Nem áll szándékomban kihagyni az első órákat…

Lenézek a cuccaimra. Mit kezdjek velük? Nem bírok lenyomni egy teljes napot úgy, hogy közben az egész eddigi életemet a vállamon cipelem. Ezt a vállat mellesleg már úgyis nyomja a keserűségem és a megbánásom terhe. Bár majd meghalok a vágytól, hogy találjak egy sötét lukat, ahol a maradék napjaimat eltölthetem, nem vállalhatom a kockázatot, hogy elveszítsem a sovány kis ösztöndíjamat, és a pénzt, amit a szüleim már befizettek.

– Még mindig nem áll szándékomban, hogy elraboljalak egy sátánista szertartáshoz a sivatagban – húzza el a száját a srác egy csipkelődő félmosollyal az ajkán.

– Nincs is sivatag kétezer kilométernél közelebb.

– Tudom, csak így hatásosabban hangzik.

– Ha te mondod…

– Nos, eldöntötted, Búbáj?

Döbbenten, tágra nyílt szemmel nézek rá. Hogy merészeli?!

– Ne nevezz így! – mondom dühösen, és hirtelen felkelek.

– Elnézést – feleli ironikus felhanggal.

Már szinte rokonszenvesnek tűnt, amikor megkínált azzal a kávéval, amit végül meg sem ittam, de most, ebben a pillanatban csak egyetlen szó illik rá: seggfej! Egy pillanatra behunyom a szemem, visszanyelem a haragomat, majd újra találkozik a tekintetünk.

– Csak éppen… fogalmam sincs, mit csináljak a cuccaimmal.

– Hogyhogy?

– Hát tudod, a csaj, akit épp most dobott a pasija, és így tovább, és így tovább… – suttogom, ökölbe szorított kézzel söpörve végig a teret magam körül.

Az állát tapogatva hevesen bólogat.

– Kirakott a pasid anélkül, hogy megkérdezte volna, van-e hol aludnod ezután? Mit tettél vele? Lefeküdtél az apjával?

– Semmit sem tettem – motyogom, és érzem, hogy a könnyeim készülnek a nagy visszatérésre.

– Akkor ez egy jó nagy rohadék – összegzi, és felfújja az arcát.

– Nem! Nem tudod, miről beszélsz! Ő… ő egy…

Első reflexként védeni akarom Kirköt, de nem tudom, hogyan folytassam a mondatot.

– Talán párkapcsolati szakértő vagy? – vágom rá helyette csípősen.

– Nem, basszus!

– Pedig nagyon is úgy tűnt.

Figyelem a stílusát. Egyszerre trendi és laza. Az én helyzetemből nézve hatalmasnak tűnik, széles válla szinte betölti a teljes látómezőmet. Barna haja hátra van fésülve, és csak azért marad meg így, mert épp most zuhanyozott. Zöld, huncut szemével mintha folytonosan a kihívásokat keresné. Ezek a részletek minden kétséget eloszlatnak bennem: a fickónak fogalma sincs róla, mit jelent párkapcsolatban élni. Hogy mit jelent ez számomra. Ezért aztán úgy döntök, nem igazán fogom kedvelni.

– Szóval – folytatom, kiszakadva a szemlélődésből – elmegyek a titkárságra, hátha maradt még egy kollégiumi szobájuk.

– Csodálkoznék, de megpróbálhatod.

Összevonom a szemöldököm, egy pillanatra átfut bennem, hogy a képébe vágom az egyik táskámat. De visszafogom magam, mert ha jól belegondolok, tényleg szükségem van egy sofőrre.

– Rendben – vetem oda összeszorított szájjal. – Jó lenne, ha elvinnél.

– Nos, bravó, jól ráéreztél, Búbáj! Itt áll előtted a Campus Drivers aduásza!

Megdörzsöli és kidülleszti a mellkasát. Alig tudom megállni, hogy kínomban felnézzek az égre.

– A micsodáé?

– A Campus Driversé – ismétli tagolva, teátrálisan felháborodott tekintetet vetve rám.

Töröm a fejem, hogy megpróbáljak előbányászni valamit erről a témáról. Semmi. Csak teljes üresség.

– Ja, a campus sofőrjei? Oké.

– Egyedüliek és páratlanok! Négy hős lovag acélkerekeken, hogy a bajba jutott diáklányok segítségére siessen.

– Csak a lányokéra? – vágok vissza homlokomat ráncolva.

– Lehetőleg – vigyorog, és a mellettünk parkoló kocsijához lép.

Összefonom a karomat a mellkasom előtt, és megvetően rázom a fejem. Az a fajta fickó lehet a viselkedése alapján, akinek hatalmas az önbizalma, és gyűjti a hódításokat. Mindaz, amit ki nem állhatok.

– Na, megállapodtunk?

– Mennyibe kerül? – sóhajtok hunyorogva.

– Az első fuvar ingyen van.

– Hűségmarketing – mondom unott hangon.

– Sőt, inkább függőséget okozó marketingnek nevezném. Na jó, ketyeg az óra, beszállsz?

Megint a csomagjaimra nézek, és érzem, ahogy a keserűség hulláma ismét megindul felfelé a torkomban.

– Oké – vetem oda remegő szájjal.

Hallom, ahogy felnyitja a csomagtartót, és visszajön, hogy felmarkoljon két táskát. Követem, és egy pillanatra benézek a kocsiba, miközben ő a maradék holmimtól is megszabadít.

– Látod, nincs több hely, ahová elrejthetném a hulládat – súgja oda, és játékból hátborzongató tekintetet vet rám.

– Te aztán értesz hozzá, hogyan kell beszélni az ügyfelekkel – morgok magam elé, miközben megkerülöm a kocsit.

Megelőz, és teátrálisan kinyitja előttem az ajtót.

– Hölgyem, szíveskedjék helyet foglalni – mondja meghajolva.

– Nem érdemes ennyit fáradoznod. Ha a campuson fogok lakni, a lábam is bőven megteszi – figyelmeztetem, és bekötöm a biztonsági övet.

És amikor majd Kirk észhez tér, visszaveszem a helyem a robogója hátulján.

– Ebben az esetben…

Tárva-nyitva hagyja mellettem az ajtót, szinte ki kell ficamítanom a vállam, hogy be tudjam csukni. Megkerüli a járgányt, megáll a motorháztető előtt, gyengéd pillantást vet a verdájára, majd beül a volán mögé.

– Épp most hoztam el a szerelőtől. – Kötelességének érzi, hogy tájékoztasson a felvont szemöldököm láttán. – Hiányzott.

– Látom…

– Ez egy 1969-es Camaro SS – teszi hozzá büszkén.

– Kéne, hogy ez mondjon nekem valamit?

Úgy néz rám, mintha épp most ütöttem volna el a kutyáját.

– Hűha, egy Camizé, nahát ez… hűha! – játszom meg, mintha az eksztázis kerülgetne.

– Úgy teszek, mintha ezt meg sem hallottam volna.

Beindítja a kocsit, és azonnal besorol a forgalomba.

Az út a campusig nagyjából húsz percig tart, úgyhogy lehúzom a napellenzőt, hogy használni tudjam a kis tükröt. Végre leveszem a napszemüvegemet, és feltolom a fejem tetejére, hogy kiszabadítsam a bozontos hajamat. Felsóhajtok a tükörképem láttán. Nahát, micsoda szánalmas pofa, Lois…! A hátizsákomban kotorászom, hogy elővegyem a nedvestörlő-csomagot. Az utolsó zuhany… szombaton volt. Most pedig hétfő reggel van. Ó, te jó ég, de szörnyen nézek ki!

Mit sem törődve a sofőröm odavetett pillantásaival, letörlöm a koszt az arcomról, és amikor az érzelmi viharaim utolsó nyomai is eltűntek, hagyom, hogy a levegő megszárítsa a nedves bőrömet.

– Van valami, amit szívesen hallgatnál?

Az autórádió felé fordulok, épp egy lágy dallam szól. A sofőröm az ujjával odanyúl, hogy átváltson egy másik adóra, de kezemet az övére téve közbelépek.

– Hagyd, szeretem ezt a számot.

Arrébb tolom az ujjam, és feltekerem a hangerőt.

– Te ismered a Toolt? – kérdezi döbbenten.

– Igen. Miért, meglepő?

– Hát persze, kislány! Te vagy az első csaj az ismerőseim közül, aki ismeri ezt a bandát.

– Nos, te meg az első pasi az ismerőseim közül, aki nem ismer olyan lányt, aki ismeri ezt a bandát.

Értetlenül hunyorít.

– Ez azért ad némi betekintést arról, hogy milyen csajokkal lógsz.

Basszus, mi ütött belém, hogy ekkora baromság hagyja el a számat?

– Szóval…

– Nem igénylem, hogy jó zenei ízlésük legyen. Tőlem akár hamisan is visongathatnak ! – teszi hozzá nevetve.

Úgy teszek, mintha hányinger törne rám, elfordulok, és az ablak mögött futó tájat nézem.

Amikor felismerem, hogy az egyetem környékére értünk, felfordul a gyomrom. Még a végén tényleg hányni fogok. Az autó megkerüli a kerítést, és egy mellékútra kanyarodik. Mindenhol egyetemisták vannak. Ráhúzom a pulóverem a térdemre.

– Megérkeztünk! – kiáltja, és nem messze egy hangos fiútársaságtól lefékez.

Odébb csúszom, hogy kioldjam a biztonsági övet, de az ujjaim annyira merevek, hogy többször is elrontom. Anyázva szidom az átkozott, szoros hevedert.

Klikk!

A fáradt tekintetem a megmentőm felé fordítom, aki nevetve rázza a fejét.

– Az az érzésem, sokáig fogsz emlékezni az első napodra az egyetemen, Búbáj!

Bemutatok neki a középső ujjammal, de már elfordult, és kiszáll az autóból. Én is ezt teszem, és kinyújtóztatom elnehezedett lábamat. Mélyeket kortyolva a levegőből a kocsi hátuljához megyek. A csomagtartó felé nyúlok…

– Hozzá ne érj!

A járgány tulajdonosa komoran rázza a fejét, mintha a világ legsúlyosabb hibáját követtem volna el. Halk nyikorgással felnyitja a csomagtartó tetejét, aztán vár, a keze megakad a levegőben, kiugró izmai szinte az orromat súrolják. Hátrálok egy lépést, a torkomat köszörülöm. Egyszer, tízszer, miközben ő továbbra is kitartóan bámulja a táskáimat.

– Mert különben? – próbálkozom, elveszítve a türelmemet.

– Van egy ajánlatom – mondja, és oldalról rám néz. – Bent hagyhatod a cuccaidat a csomagtartóban a mai napra. Csak fel kell hívnod, ha adnak egy szobát… vagy egy sátrat.

– Megoldom – mormogom túlságosan is erőtlen hangon.

A francba! Ne játszd a kislányt, Lois!

– Komolyan. Nem gond – erősködik. – Szerintem nehezen vonszolnád magad a csomagjaiddal egész nap. El sem tudod képzelni, mekkora ez a hely. Vedd úgy, hogy ez az egyetlen jó cselekedetem a mai napra, különben is, a többiek csövesnek néznének.

A szavai alátámasztására végignéz az undorító öltözékemen. A combom aljáig lógó pulóveremmel és a lyukas térdű legginggel szörnyen nézek ki.

– És hogyan találhatok rád? – vetem oda csípősen.

– Campus Drivers, Búbáj! Letöltöd az appot, és írsz nekem privátban.

– Hé, haver! Idevonszolod végre a segged, vagy mi van? – hangzik fel hirtelen egy kiáltás.

A figyelmem a srácok csoportja felé fordul, akik távolabb, egy rikítóan piros kocsi mellett várakoznak. Biztos a barátai, akik osztoznak a szép, nagy teljesítményű járgányok iránti szenvedélyén.

– Most közvetlen rálátásod nyílik a csapat többi tagjára – súgja a fülembe egy hang.

– Annyira meg vagyok hatva! – ironizálok, és úgy teszek, mintha letörölnék egy képzeletbeli könnycseppet. – Miért csinálod ezt? – folytatom, miközben ő gúnyosan röhög.

– Ezt?

– Hát, hogy segítesz. Esetleg azzal próbálkozol, hogy…

– Hogy?

– Nem érdekel most az ilyesmi – tartom fontosnak leszögezni.

Az arca megmerevedik, majd rekedtes nevetésben tör ki. Végre otthagyja a csomagtartót, és még mindig vihogva odajön hozzám.

– Ne vedd rossz néven, Búbáj, de távol áll tőlem a gondolat, hogy flörtöljek. Mármint veled.

Hát persze! Kinek kéne egy ilyen szerencsétlen lány, mint én? Ahogy Kirk is megmondta, én…

– Jobbnak láttam, ha megbizonyosodom róla – sikerül végül kimondanom. – Szívesen itt hagyom ezeket.

A hüvelykujjával egyetértően jelez, majd határozott kattintással lezárja a csomagtartót. Most már csak reménykedhetek, hogy nem kleptomániás vagy fehérnemű-fetisiszta.

– Sok szerencsét az első naphoz! – mondja végül, és hátrálva elindul a barátai felé.

– Köszi. És kösz az éjszakát, és… köszönöm.

Kezét a mellére téve teátrálisan meghajol. Aztán megfordul, én meg figyelem, ahogy távolodik.

– Gyerünk, Lois! – biztatom magam szemben a bejárattal, amely a távolból gúnyosan mered rám. – Fog ez menni! – Visszaejtem az orromra a napszemüveget, és elindulok a sűrűn örvénylő tömeg felé. A sötét üveg mögé bújva nem tudom megállni, hogy a tekintetemmel ne Kirköt keressem, némileg reményvesztetten. Épp csak egy kicsit, de ez a kicsi is hatalmas teherként nehezedik rám.

HARMADIK FEJEZET
Lane

Zsebre dugott kézzel, nyugodt léptekkel haladok a barátaim felé. Hű, mennyire szeretem az egyetemet! Odavetek egy laza köszönést két gördeszkás srácnak, rákacsintok a szembejövő lányokra, akik a telefonjukat lengetve szinte hívogatnak, hogy vigyem el őket az orgazmusig. Ó, igen, imádom az egyetemet!

– Szia! – kiáltja Lewis, és felém nyújtja az öklét.

– Jól vagy, szőkeség? – ugratom a frissen festett hajára bökve. – Anyád csinálta a melírt, vagy mi a fene?

– Nem talált! Hagytam, hogy egy kaliforniai csaj a hajammal játsszon, miközben én a mellével játszottam. Elég király vakáció volt…

– Te aztán alaposan ki lehettél éhezve – gúnyolódik Donovan, miközben megpróbál kitépni egy kiszőkített hajtincset.

– A fogyókúra a gyengéknek való – vág vissza Lewis, és ellöki magától.

Belecsapok Don kezébe, és puszit dobok Adamnek, aki felegyenesedik.

– A Campus Drivers teljes létszámban előállt! – harsogja Lewis, hogy a többi diák is meghallja. Pörög maga körül, bodybuilderpózokat vesz fel, mutatványát elismerő füttyentések és a pasik féltékeny morgása kíséri. Sajnálom, srácok, a világ a mienk!

– Ki az a lány, akit kitettél az előbb? – kérdezi Donovan, és az autóm felé mutat.

– Egy elsőéves – felelem, és a szemem a csajra téved, aki még mindig ott áll, ahol hagytam.

– Általában tesznek némi kis erőfeszítést első nap az öltözködésüket illetően – morgolódik Lewis.

Nevetek, miközben a tekintetemmel követem a lányt, aki végre rászánja magát, és elindul a főbejárat felé.

– Dobta a pasija – hallom magam, ahogy tompa hangon megszólalok. – A házunkban találtam a lépcsőfordulóban.

Szándékosan elhallgatom, hogy egy teljes napot és éjszakát a kanapémon töltött, nehogy valami földtől elrugaszkodott forgatókönyvet rakjanak össze belőle. Ja, és ne felejtsük el, hogy a forgatókönyv az én terepem, nem az övék.

– Micsoda jótét lélek! Valld be, hogy bevetetted nála „az első fuvar ingyenes” trükköt!

– Könyörületes voltam.

– Hol vannak a tökeid, haver?

– Különben milyen a csaj? – kérdezi Lewis, hunyorogva a vakító nappal szemben.

– Hát… a szipogó, összetört szívek nem nagyon hoznak lázba.

– Ja, tényleg, az úr színésznőkben utazik! Basszus, nem juttatnál egyszer nekem is egy keveset a filmművészetben szerzett előnyökből?

– Nem érsz fel ahhoz a színvonalhoz, te seggfej. És nem akarom kockáztatni, hogy rájuk ragassz valami nemi betegséget.

– Megígérted, hogy ezt soha többé nem hozod szóba – morogja idegesen.

Nézem az épületek felé igyekvő egyetemistákat, és közben fél füllel hallgatom Adam és Lewis beszélgetését a vakációjukról. Ezek ketten mintha csak ikrek lennének. Egyedül ők ismerik egymást gyerekkoruk óta, miközben mi, a többiek csak két éve járunk össze.

– Készen állsz, hogy belevágj a harmadik évbe? – kérdezi Donovan, és összecsapja a tenyerét.

– Én a negyediket kezdem, hadd emlékeztesselek.

Harmadéves vagyok, akárcsak ők, de egy évvel idősebb náluk. Ismételtem az első évet, akkor találkoztam velük. Szóval minden rosszban van valami jó.

– Javaslom, találkozzunk ma este, fiúk. Össze kell kapnunk magunkat, frissítenünk kell az appot az időbeosztásunk alapján. Nálad legyen, Lane?

Na, ez az, ez Adamre vall. Mindig ő a legkomolyabb. Szerencse, hogy köztünk van! Bólintok, és egy rágógumit dugok a számba. Ez a legidegesítőbb mozzanat az egész melóban: össze kell hangolnunk a szabad időpontokat az óráink között, hogy a lehető legtöbb ügyfelet levadászhassuk.

– Ebéd után találkoznunk kell az edzővel – panaszkodik máris Lewis. – Remélem, nem fog kiakadni az edzések miatt, mint tavaly. Mondd, Donovan, nem tudnál szólni neki egy szót az érdekünkben?

– Ember, ne kényszeríts, hogy újra elismételjem. Hiába az apám az edző, amikor itt vagyok, leszarja. Úgyhogy engedd el! Egész nyáron a töködet vakargattad, ideje, hogy újra odatedd magad. Bajnokság előtt állunk, meg kell nyernünk!

– A férfiak és a kosárlabda… – gúnyolódik Adam orrhangon.

– A kosárlabda maga az élet! – vág vissza Donovan, és megfenyegeti az ujjával.

– Igenis, Donny!

Kitör belőlünk a nevetés a poénos gúnynév hallatán. Donovan az egyetemi kosárlabdacsapat kapitánya, tehát megvannak a maga rajongói. Sok rajongója van. És ezeknek a csajoknak nem kellett senki segítsége, hogy a kedves „Donny” becenévvel lássák el, miközben önmagukra a „Donnyk” nevet aggatták. És ez a seggfej imádja ezt.

– Na, engem meg vár a jövő! – dobja be Lewis, miközben a hátizsákját a vállára veti.

– És hogy hívják a „jövőt”? – ugratom, és a nyomába eredek.

– Jessica – válaszolja huncut mosollyal. – Nagyon ígéretes!

– Úgy legyen! – zárom le a témát, és hátrasimítom a hajam.

A tágas előcsarnokban szétválunk, én tovább köszöngetek a lányoknak, akik küldik felém a jeleket. Az első hét még meglehetősen nyugodt, elsősorban az új diákok fogadására szolgál. A többiek jönnek-mennek, intézik az óráik beosztását a jövő hétfői kezdésre. Felveszem az órarendemet, érvényesítem a beiratkozásomat az írástechnika-szemináriumra, és feltöltöm a cafeteriakártyámat. A délelőtt nyugodtan telik, még arra is marad időm, hogy beiktassak három diákfuvart. Mondtam már, hogy imádom az egyetemet?

Az egyik folyosó közepén megállok, érzem, hogy rezeg a telefon a zsebemben.

– Igen, Carter? – kérdezem sóhajtva. Ez a hatodik hívása az ébredésem óta, most felveszem. – Ember, borzasztó ez a zaklatási mániád. Ugye tudod, hogy soha nem leszek szerelmes beléd?

Egyáltalán szerelmes sem, soha. Tényleg fárasztóak ezek a párkapcsolati nyavalyák, úgyhogy én várni fogok negyven- vagy ötvenéves koromig, hogy belevágjak.

– Totál összetöröd a sörszívemet! – siránkozik a haver a vonal túlsó végén. – Felugorhatok ma este? – teszi hozzá, és a hangja megváltozik.

– Nem, ma este csúcstalálkozó lesz a srácokkal.

– Ne már!

– Ma este meg kell lenned nélkülem, bébi.

– Vasárnap már cserben hagytál egyszer, tesó!

Ez igaz, kénytelen voltam lemondani a közös munkát Carterrel a kanapémon kuporgó Búbáj miatt, aki süket volt minden próbálkozásomra, hogy kirángassam az álomból. Egyedül hagytam, míg elmentem délután az autómért a szerelőhöz, és majdnem a fejére öntöttem egy pohár vizet, amikor hazaérve ugyanott találtam. Szerencséjére épp totál eufóriában voltam, hogy visszakaptam a járgányomat, és ettől nyert tőlem egy kisebb csodával felérő haladékot. Egyébként, jut eszembe, még mindig nincs semmi hírem felőle.

– Szerda este gyere.

– Miért ne holnap este?

– Szerda. Ez az utolsó szavam.

– Oké – törődik bele, a telefonba sóhajtva. – De figyelmeztetlek, egész éjszaka lesz mit csinálnod!

– Neked is szép napot! – zárom rövidre, és leteszem.

Lenyelem az üdítőmből az utolsó kortyot, és sietek a barátaimhoz az orvosi részleg melletti parkba.

– Hol van Lewis? – kérdezem tőlük, ledőlve a fűbe.

– A kocsijában – feleli Adam, fel sem nézve a jegyzeteiből.

– Annyit fogunk vezetni idén! – kiált fel Don, komótosan nyújtózkodva. – Ahogy a kezdést elnézem, legalább háromszor nagyobb forgalmunk lesz. Csak tegnap kétszer annyi letöltés volt, mint tavaly év elején, pedig még nem is tartottuk meg a tájékoztatást az új diákoknak. – Úgy mosolyog, hogy a teljes fogsorát kivillantja, majd folytatja: – Amúgy ma reggel odajött egy srác, és megkérdezte, nincs-e szükségünk egy ötödik Campus Driverre.

– És mit mondtál neki? – kérdezem, egyszerre Adammel.

– Azt, hogy naná.

– Viccelsz?

– Szükségünk van egy srácra, aki lemossa a kocsijainkat – teszi hozzá széles vigyorral.

– Micsoda szemétláda! – röhögök a fejemet rázva. – Te vagy a példaképem, Donny!

– Ha láttad volna, mekkora csalódás ült ki az arcára. Már majdnem elgyengültem, de aztán megláttam egy csomó dögös popsit, és úgy döntöttem, nem osztozunk.

– Bravó, tesó!

Én is ledőlök egy kis napsütötte sziesztára. Aztán a délután megy tovább a maga szokásos útján, és máris hazafelé tartok Adammel és Lewisszal együtt. Szinte megállás nélkül dumálnak ezek ketten!

– Donovan befejezte a fuvart – jelenti Adam. – Nem tudom, mit csinálhatott, de megcsípett húsz dollár borravalót. Itt jön.

Mosolyogva odanyújtok neki egy sört, és lerogyok a fotelomba.

– Elfelejtettem felhívni az anyámat – jegyzi meg Adam, és leteszi az üveget. – Mindjárt jövök.

– Mondd meg neki, hogy csókoltatom! – veti oda Lewis cinkos mosollyal.

Adam elvonul a szobámba, és ahogy hallom, hogy becsapódik az ajtó, nekem is az az érzésem támad, hogy megfeledkeztem valamiről. De képtelen vagyok rájönni, hogy miről. Egy biztos, nem arról, hogy felhívjam a szüleimet. Nem mintha érdekelné őket, hogy harmadéves lettem.

– Ez az új projekted? – kérdezi Lewis, bekukucskálva a füzetembe.

– Ja. Carter felugrik szerdán, hogy véglegesítsük.

– Nem kéne hagynod, hogy csak úgy itt heverjen. Ha Don felfedezi, egész este hallgathatjuk az ötleteit. Még mindig nem szántad rá magad, hogy berendezd irodának a másik szobát?

Elhúzom a szám, de elég diszkréten, hogy ne vegye észre. Bizonyos értelemben ez a szoba nem az én tulajdonom. Pedig senki nem fogja többé elfoglalni, de ezt képtelen vagyok tudomásul venni. Így aztán marad, ahogy van.

Kinyitom a hűtőt, hogy adjak egy sört Donovannek, aki végre felbukkan. Magamnak is kiveszek egyet, amikor egy közös, hangos búcsú kíséretében becsapják maguk mögött az ajtót.

Végre egy kis nyugalom! Komolyan mondom, nem értem, hogyan tudnak hárman élni egy fedél alatt. Én képtelen lennék rá. Szeretem a lakásom magányát, nem kell erőfeszítéseket tennem, ha rám tör a rosszkedv. Ráadásul ez a hely fontos nekem.

Újra leülök a fotelba, és a kanapét nézem anélkül, hogy látnám. Lepereg a szemem előtt a mai nap, és hirtelen rájövök, mi hiányzott.

– A francba, Búbáj! – sóhajtok, mert eszembe jut, hogy el kell jönnie a cuccaiért.

Megnézem a telefonomat, de nincs semmi üzenet tőle. Gondolom, majd holnap felhív, lévén, hogy már majdnem éjfél van.

Felállok, és már éppen indulnék zuhanyozni, amikor hallom, hogy valaki kopogtat az ajtón. Kinézek a kémlelőnyíláson, hogy megbizonyosodjak, nem a szexuálisan aktív szomszédasszony áll ott, és megkönnyebbült sóhajjal ismerem fel a lányt, aki körbe-körbe nézegetve az ajtó előtt várakozik.

– Búbáj! – vetem oda köszönés helyett, amikor ajtót nyitok.

Összerezzen, és az ajkát harapdálva felém fordul.

– Mit keresel itt ilyen későn?

– Én… ma egy kicsit nehéz napom volt, és hihetetlenül gyorsan elrepült az idő. Fényt láttam a járdáról, ezért mertem feljönni.

– Miért nem kerestél az appon keresztül?

– A töltőm a csomagtartódban maradt – válaszol alig hallhatóan. – Lemerültem.

– Nem vagy te egy picikét béna?

– Hát, úgy tűnik…

Visszafojtom a mosolyt a kimerült arca láttán. Még mindig azt a szörnyű pulóvert hordja, kapucnival a fején, és egyik lábáról a másikra állva toporog, miközben folyton hátranézeget.

– Végül is találtál szobát?

Őrült hosszú idő után válaszol, mintha minden szó fájna neki.

– Elviszem a cuccaimat – mondja végül.

A szemöldökömet ráncolva kiegyenesedem, a karomat összefonom a mellkasom előtt.

– Találtál egy helyet, ahol meghúzhatod magad? – ismétlem meg a kérdést, miközben le sem veszem róla a tekintetem.

– Még nem – suttogja megadóan. – De biztos vagyok benne, hogy megoldódik. Holnap visszamegyek a titkárságra, és benézek a hallgatói képviselet irodájába is. Addig is… kiszúrtam egy motelt egy kicsit lejjebb. A közös tusolóktól és a pisiszagú recepcióstól eltekintve tökéletesen megfelel.

Mosolyt erőltet magára, a kezét a pulóvere kenguruzsebébe süllyeszti.

– Kérsz egy sört? – ajánlom fel neki ösztönösen.

– Ami azt illeti… már ittam, mielőtt idejöttem.

– Részeg vagy?

– Nem eléggé – feleli fintorogva.

– Na, gyere be! Már túljutottunk a fojtogatás, kibelezés, elégetés veszélyein, nem?

Kitárom előtte az ajtót, de ő egyre feszélyezettebb.

– Egy sör, egy zuhany, és leraklak a motelodnál, oké?

– Épp csak egy zuhany, és már megyek is – sóhajtja, és belép a lakásba.

Nézem, ahogy a kanapé karfájához támasztja a táskáját, majd lehuppan a szélére. A tenyerét a combjára szorítva figyeli a mosogató feletti nagy képet. Úgy ül, mint aki karót nyelt, és látszik, hogy visszatartja a lélegzetét, nehogy túl sokat mocorogjon.

– A fürdőszobát a folyosó végén találod – mondom, ásítozva az unalomtól.

– Kéne valami váltóruha – motyogja, és megvakarja a halántékát.

– Lemegyek a kocsihoz, maradj csak!

– A kék táska elég lesz – teszi hozzá. – Nem érdemes mindent felcipelni, öt perc alatt végzek.

Megrázom a fejem, és mire visszaérek, hallom, hogy a lakás másik végében folyik a víz. A táskáját az ajtó elé teszem, és homlokomat az üveghez szorítva várok az ablakban. Az utca kihalt, de egyszer csak egy motor érkezik nagy sebességgel a látómezőmbe, megremegtetve az ablaküveget. Összeszorítom a fogam, hogy elnyomjam ezt a zajt, amely előhozza az emlékeimet. Az öklömmel belevágok a falba, és gyorsan a számhoz emelem a megkezdett sört, hogy feloldjam a torkomat fojtogató hatalmas gombócot. De túl gyorsan iszom, az ital mellé megy.

– A rohadt életbe! – ugrom hátra káromkodva.

A pólóm csupa sör, lecsapom az üveget a kisasztalra, pont, amikor megjelenik előttem Búbáj. Megdöbbenek: tisztán látszik az arca, a feje tetején hatalmas kontyba fogta össze a haját. A bőre már nem annyira sápadt, de a karikák a szeme alatt ugyanolyan sötétek, mint a haja. Állva alszik, biztos vagyok benne, hogy az előbb imbolyogni láttam.

– Köszönöm a zuhanyozást, életmentő volt – mondja, és ránt egyet a pulóverén. – Kész vagyok.

Kinyúlt, formátlan pulcsiját húzta vissza az előzőhöz kísértetiesen hasonlító szürke leggingre. A tekintetem átvándorol a mellkasomon terjedő foltra, amely bűzlik a sörtől.

– Át kell öltöznöm – mondom, és mellé lépek. – Ha összefutunk a zsarukkal, tuti, hogy bevisznek elvonóra, esélyt se kapok, hogy megússzam.

– Oké – sóhajtja, és végigsimít a tarkóján.

Beleszimatol a levegőbe, amikor elmegyek mellette, és elhúzza a száját, miután egy pillantást vet az átázott ruhámra.

– Sietek a zuhany alá, és már megyünk is – mondom, miközben húzom le a pólómat.

Gyorsan elfordul, és a torkát köszörülve a díványhoz lép. Bemegyek a fürdőszobába, leveszem a maradék ruháimat is, és tusfürdőt csorgatok a még száraz bőrömre, miközben megnyitom a csapot. Gyorsan bedörzsölöm magam, de a tusfürdő lemosására több időt fordítok. A forró víz ellazít, nincs kedvem kijönni alóla. Megajándékozom magam néhány perc hosszabbítással, mielőtt elhagyom a kellemesen forró gőzt. A derekam köré tekerek egy törülközőt, bemegyek a szobámba, és felhúzok egy joggingalsót és egy trikót. Visszamegyek a nappaliba, jó lenne minél előbb végezni a mai nappal.

– Let’s go! – mondom, és az előszobai kisasztalhoz sietek, amelyen a kulcsaimat hagytam.

Kinyitom a bejárati ajtót, a telefonomat az egyik zsebembe süllyesztem, és hátranézek, amikor nem hallom a lépések zaját, amire várok. Rájövök, hogy a szoba üres, és ha a kék táska nem trónolna még mindig a nappali közepén, azt hihetném, hogy Búbáj már megint meglépett.

– Hahó?!

Nyitva hagyom az ajtót, és a kanapéhoz lépek. Ahol állok, onnan csak a támlát látom, de egyszer csak két csíkos zoknit fedezek fel. Meg két behajlított lábat. Meg egy kissé kibomlott kontyot, amelyből tincsek szabadulnak el a lezárt szemhéjak felett.

– Te szórakozol velem? – morgok, és összefonom a karom a mellkasom előtt. – Ez most komoly?!

Alszik. Már megint! Az én kurva kanapémon! Ha nem lenne olyan távolságtartó és félénk úgy egyébként, még a végén azt hinném, direkt csinálja. Elég lenne, ha megráznám egy kicsit, hogy felébredjen, de képtelen vagyok rá.

– Na jó! – sóhajtok, és megyek, hogy visszazárjam az ajtót. – Egye fene, még egy utolsó éjszakára. Légy szíves, jegyezd meg, hogy letudtam a jó cselekedeteimet az elkövetkező két évre! – morgok, a Mindenhatónak címezve az üzenetet.