Table of Contents

Title Page

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2021

Előszó

I. RÉSZ

Első fejezet Az öreg Jolyon fogadónapja

Második fejezet Az öreg Jolyon az Operába megy

Harmadik fejezet Vacsora Swithinnél

Negyedik fejezet A ház tervezése

Ötödik fejezet Forsyte családi kör

Hatodik fejezet James fürkészni kezd

Hetedik fejezet Az öreg Jolyon kis bűne

Nyolcadik fejezet Építési tervek

Kilencedik fejezet Anna néni halála

II. RÉSZ

Első fejezet Épül a ház

Második fejezet June estéje

Harmadik fejezet Swithin kocsijában

Negyedik fejezet James maga néz a dolog után

Ötödik fejezet Soames és Bosinney levélváltása

Hatodik fejezet Az öreg Jolyon az állatkertben

Hetedik fejezet Délután Timótéknál

Nyolcadik fejezet Bál Rogeréknél

Kilencedik fejezet A richmondi este

Tizedik fejezet A Forsytes-diagnózis

Tizenegyedik fejezet Bosinney fogadkozása

Tizenkettedik fejezet June látogatóba indul

Tizenharmadik fejezet A ház befejezése

Tizennegyedik fejezet Soames a lépcsőn üldögél

III. RÉSZ

Első fejezet Mrs. Macander megfigyelései

Második fejezet Éjszaka a parkban

Harmadik fejezet Találkozó a Füvészkertben

Negyedik fejezet Úton az Infernóba

Ötödik fejezet A tárgyalás

Hatodik fejezet Soames bejelenti a rossz hírt

Hetedik fejezet June győzelme

Nyolcadik fejezet Bosinney elköltözése

Kilencedik fejezet Irén hazatér

VÉNASSZONYOK NYARA A BÍRÓ ELŐTT

Első fejezet

Második fejezet

Harmadik fejezet

Negyedik fejezet

Ötödik fejezet

BÍRÓ ELŐTT

I. RÉSZ

Első fejezet Timótéknál

Második fejezet Egy világfi eltűnése

Harmadik fejezet Soames döntő lépésre készül

Negyedik fejezet Sohó

Ötödik fejezet James látományai

Hatodik fejezet A már nem ifjú Jolyon otthona

Hetedik fejezet A két csikó

Nyolcadik fejezet Jolyon teljesíti tisztét

Kilencedik fejezet Val megtudja az újságot

Tizedik fejezet Soames vendégül látja a jövőt

Tizenegyedik fejezet És meglátogatja a múltat

Tizenkettedik fejezet A Forsyte-tőzsdén

Tizenharmadik fejezet Jolyon megállapítja, hogyan is áll tulajdonképpen

Tizennegyedik fejezet Soames rájön arra, mire is van szüksége

II. RÉSZ

Első fejezet A harmadik nemzedék.

Második fejezet Soames második kísérlete

Harmadik fejezet Meglátogatják Irént

Negyedik fejezet Utak, amelyektől a Forsyte-ok visszariadnak

Ötödik fejezet Jolly ítélőszéket ül

Hatodik fejezet Jolyon ingadozik

Hetedik fejezet Dartie contra Dartie

Nyolcadik fejezet A kihívás

Kilencedik fejezet Vacsora Jameséknél

Tízedik fejezet Balthazár kutya halála

Tizenegyedik fejezet Timót kifogásokat támaszt

Tizenkettedik fejezet A vadászat folytatása

Tizenharmadik fejezet Megint itt vagyok!

Tizennegyedik fejezet Idegen éjszaka

III. RÉSZ

Első fejezet Soames Párizsban

Második fejezet A pókhálóban

Harmadik fejezet Richmond Park

Negyedik fejezet Túl a folyón

Ötödik fejezet Soames cselekszik

Hatodik fejezet Egy nyári nap

Hetedik fejezet Nyári éjszaka

Nyolcadik fejezet James, a várakozó

Kilencedik fejezet Szabadulás a pókhálóból

Tízedik fejezet Múló korszak

Tizenegyedik fejezet Feszült várakozás

Tizenkettedik fejezet Egy ifjú Forsyte megszületése

Tizenharmadik fejezet James megtudja

Tizennegyedik fejezet Az övé!

EZ A HÁZ KIADÓ

ÉBREDÉS

EZ A HÁZ KIADÓ

I. RÉSZ

Első fejezet. Találkozás

Második fejezet. A finom Fleur kisasszony

Harmadik fejezet A Robin Hillen

Negyedik fejezet. A sírbolt

Ötödik fejezet Hazai föld

Hatodik fejezet. Jon

Hetedik fejezet Fleur

Nyolcadik fejezet Idill a füvön

Kilencedik fejezet Goya

Tizedik fejezet Trio

Tizenegyedik fejezet Duett

Tizenkettedik fejezet Szeszély

II. RÉSZ

Első fejezet Anya és fiú

Második fejezet Apák és leányok

Harmadik fejezet Találkozók

Negyedik fejezet A Green Streeten

Ötödik fejezet Tisztára Forsyte ügyek

Hatodik fejezet Soames magánélete

Hetedik fejezet June közbelép

Nyolcadik fejezet A megmarkolt zsákmány

Kilencedik fejezet Olaj a tűzön

Tizedik fejezet A döntés

Tizenegyedik fejezet Timót jövendőt mond

III. RÉSZ

Első fejezet Az öreg Jolyon kísértete

Második fejezet A vallomás

Harmadik fejezet Irén!

Negyedik fejezet Soames gondolkodik

Ötödik fejezet A kényszerképzet

Hatodik fejezet Kétségbeesés

Hetedik fejezet Követség

Nyolcadik fejezet A sötét dallam

Kilencedik fejezet A tölgyfa alatt

Tizedik fejezet Fleur esküvője

Tizenegyedik fejezet Az utolsó öreg Forsyte halála

A BORÍTÓT A DIGI-BOOK KIADÓ TERVEZTE

John Galsworthy

A FORSYTE SAGA

fordította

Kiss Dezső

BUDAÖRS, 2021

DIGI-BOOK MAGYARORSZÁG KIADÓ

www.digi-book.hu

ISBN 978-963-559-343-9 EPUB

ISBN 978-963-559-344-6 MOBI

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2021

a mű eredeti címe: The Forsyte Saga

első kiadás: 1922

a borító James Tissot (1836 – 1902) La Plus Jolie Femme de Paris
című festménye részletének felhasználásával készült

Az e-kiadás szerzői jogi megjegyzései

Ennek az e-könyvnek a felhasználási joga kizárólag az Ön személyes használatára terjed ki. Ezt az e-könyvet nem lehet ismételt értékesítésre továbbadni, sem továbbértékesíteni; nem lehet többszörözni és tilos más személynek továbbadni! Ha szeretné ezt az e-könyvet más személyekkel is megosztani, kérjük, hogy minden további személy számára vásároljon újabb példányokat. Ha Ön úgy olvassa ezt az e-könyvet, hogy azt nem vásárolta meg, vagy nem az Ön személyes használatára lett megvásárolva, úgy kérjük, hogy küldje azt vissza a http://www.digi-book.hu címre és vásárolja meg ott saját példányát. Köszönjük, hogy tiszteletben tartja ennek a szerzőnek és kiadónak a fáradságos munkáját.

Előszó

A Forsyte Saga (Forsyte mondakör) eredetileg annak a résznek címéül volt szánva, amely «A vagyon ura» címet viseli. Arra, hogy a Forsyte-család összegyűjtött krónikájának címéül válasszam, az a forsytei szívósság vitt rá, amely valamennyiünkben megvan. A saga szó használata ellen azt a kifogást lehetne támasztani, hogy hősies csengése van, már pedig e könyv lapjain igen kevés hősiességet találni. De én a szót kellő iróniával használom s végre is, bár e hosszú történet feketekabátos, berakott-szoknyás és fixkamatos kor gyermekeinek történetét tárgyazza, a harc jellemző hevének még sincsen híján. Ha eltekintünk az ősök óriási termetétől és vérszomjas természetétől, amint emlékezetüket a mesék és legendák megőrizték, bizonyos, hogy a sagák hőseiben is a Forsytek vagyonszerző ösztöne lakott s a szépség és szenvedély rohamával szemben éppoly védtelenek, mint Swithin, Soames, sőt mint a fiatal Jolyon is. S bár a régmúlt, talán sohase volt napok hősei olyan megdöbbentő erővel emelkednek ki környezetükből, amely sehogy sem illenék egy Viktória-korbeli Forsytehez, abban biztosak lehetünk, hogy a törzsi ösztön már akkor is elemi erő volt s hogy a család s az otthon és a vagyon iránti érzék éppoly fontos volt akkor, mint manapság, akármennyire igyekeznek is napjainkban jelentőségüket lecsepülni.

Oly sok ember írta és vitatta, hogy az ő családja szolgált a Forsytek mintaképéül, hogy az ember szinte hinni mer a fajta tipikus voltában. Az életmód megváltozik és új divatok keletkeznek s Timót háza a Bayswater Roadon lényeges tulajdonságain kívül a hihetetlen dolgok gyűlhelyévé változott, soha ilyesmi nem kerül többé szemünk elé, sem olyan emberi alak, mint James, vagy az öreg Jolyon. De a biztosító társaságok kimutatásai és a bírók ítéletei napról-napra arról győznek meg bennünket, hogy e földi paradicsom még mindig dús vadászterület, amelybe belopózik a két szilaj vadász, a Szépség és a Szenvedély s orrunk előtt dönti halomra biztonságunkat. Olyan biztosan, ahogy a láncra vert kutya ugat, az emberi természetben lakozó soamesi lélek is mindig feltámad a bomlasztó erők ellen, amelyek a tulajdon kerítése körül ólálkodnak.

«Temesse el a halotti múlt a maga halottait!» - igazabb mondás lenne, ha a múlt valaha meghalna. A múlt fennmaradása ama tragikomikus áldások egyike, amelyet minden új korszak kétségbe von, mikor hetyke léptekkel megjelenik a színen, hogy a tökéletesen új iránti követelését szavakba öntse. De nincs az a korszak, amely ennyire új volna! A változó igények és ruhák leple alatt az emberi természet, mint a múltban, a jövőben is nagyrészt Forsyte marad s hiszen talán gonoszabb állat is lehetne!

Ha visszatekintünk Viktória királynő korszakára, amelynek felemelkedése, hanyatlása és «elbukása» bizonyos mértékben a Forsyte Sagaban ábrázolva van, akkor belátjuk, hogy tulajdonképpen csöbörből-vödörbe jutottunk. Nagyon nehéz volna kellően megindokolni azt a kijelentést, hogy Anglia köz-állapotai különbek voltak 1923-ban, mint voltak1886-ban, amikor a Forsytek az öreg Jolyon házába gyűltek, hogy megünnepeljék June és a fiatal Bosinney eljegyzését. 1920-ban pedig, mikor a törzs összegyűlt, hogy áldását adja Fleur és Michael Mont házasságára, egészen bizonyos, hogy Anglia túlságosan korhadt és bomladozó, mint ahogy a nyolcvanas években túlságosan meddő volt és merev. Ha ez a krónika a változásoknak valóban tudományos leírását tartalmazná, akkor nyomatékosan ki kellett volna emelni olyan tényeket, mint a kerékpár, a gépkocsi és a repülőgép feltalálása, az olcsó újságok megjelenése, a vidéki élet lehanyatlása és a városok megnövekedése, valamint a mozgóképek megszületése. Tény az, hogy az emberek nem uralkodnak saját találmányaik fölött, legfeljebb ügyesen alkalmazkodnak az új körülményekhez, amelyeket ez újtalálmányok teremtenek.

De ez a hosszú történet nem tudományos leírása egy kornak talán inkább benső inkarnációja annak a zavarnak, amelyet a szépség ébreszt az emberek életében.

Irén alakja, amely, mint ezt az olvasó talán észreveszi, sohasem jelenik meg csak más szereplők érzékein keresztül, e dúló Szépség megtestesülése, amely a vagyonát őrző világba ütközik.

Feltűnő, hogy az olvasó, amint átgázol a történet sós hullámain, egyre inkább hajlik arra, hogy szánalmat érezzen Soames iránt és abban a hitben teszi ezt, hogy ezzel a szerző szándékával kerül szembe. Szó sincs róla. A szerző is szánja Soamest, akinek élte tragédiája nem egyéb, mint az az igen egyszerű és legyőzhetetlen tragédia, hogy olyan ember ő, akit nem lehet szeretni, anélkül azonban, hogy elég vastag volna a bőre, hogy ne ébredhessen ennek a tudatára. Még Fleur se szereti annyira Soamest, amennyire az apa érzi, hogy őt szeretnie kéne. De Soames iránti szánalmában az olvasóban talán ingerültség ébred Irén iránt. Végre is, gondolja az olvasó, Soames nem volt rossz fiú, nem az a hibája, hogy olyan amilyen, s az asszonynak meg kellett volna bocsátania és így tovább! S mikor így a férjpártjára áll, megfeledkezik arról a szimpla igazságról, amely ez egész történet alapja, hogy ha az egyik házastársból a nemi vonzóerő teljesen és tökéletesen hiányzik, nincs az a szánalom, okoskodás, kötelességérzet, vagy bármi egyéb, amely ezt a mélyen a természetben gyökerező ellenérzést legyőzhetné. Hogy ez rendjén van-e vagy se, e kérdés teljesen mellékes. S amikor Irén ridegnek és kegyetlennek látszik - mint a Bois de Boulogne-ban, vagy a Goupenor Galériában - csupán bölcsen és reálisan gondolkodik, tudván, hogy a legkisebb engedmény a kisujjat jelenti, amely után a lehetetlen, a visszataszító kéz következik.

Bár a Forsyte Saga vezető motívuma, a Szépség és Szabadságszeretet összeütközése a vagyonát féltő világgal, még se lehet felmenteni a feladat alól, hogy múmiává balzsamozza a felső középosztályt. Aminta régi egyiptomiak a múmiák mellé odarakták a túlvilági élet minden szükséges tárgyait, úgy igyekeztem én is, Anna és Juley és Hester néni, Timót és Swithin, az öreg Jolyon és James és fiaik múmiái mellé kirakni mindazt, ami rövid túlvilági éltet szerez nekik, némi írt a bomlasztó Haladás rohanó világában.

Ha a felső középosztályra a társadalom többi osztályaival egyetemben az a sors vár, hogy idővel széthulljon, e lapokon bebalzsamozva s üveg alatt várja az irodalom tágas és rendetlen múzeumának látogatóit. Itt pihen saját levében konzerválva a vagyonszerzés ösztöne.

1922

John Galsworthy

I. RÉSZ

Első fejezet
Az öreg Jolyon fogadónapja

Akiknek abban a kivételes szerencsében volt részük, hogy a Forsyte-család egy ünnepségén részt vehettek, azok elé az az elragadó és tanulságos látvány tárult, hogy a felső középosztály e családját teljes díszben vehették szemügyre. De aki az ilyen előjogokkal felruházott résztvevők közül meg volt áldva a lelki analízis tudományával (amely egyébként minden pénzügyi értéket nélkülöző tehetség és ennek folytán a Forsyte-ek által megfelelő lenézésben volt része), annak olyan látványban volt része, amely nemcsak egymagában véve gyönyörűséges, hanem érdekes világot vet egy meglehetősen homályos emberi problémára. Magyarán szólva e családi gyülekezetből - ámbár nem volt egyetlen ága sem e családnak, amely a másik ágat kedvelte volna és nem volt három olyan tagja, amelyek között olyanféle érzés uralkodott volna, amely megérdemelné a rokonszenv nevét - bizonyságot szerezhetett arról a titokzatos és kézzel-fogható, szívós erőről, amely a családot a társadalomnak olyan félelmetes egységévé avatja és szeme elé tárult a társadalomnak tiszta, miniatűr mása. Módjában volt, hogy egy pillantást vessen a társadalmi haladás ködös útjaira, érthetővé vált előtte bizonyos mértékben a patriarkális élet, a vad törzsek nyüzsgő vándorlása, nemzetek emelkedése és bukása. Olyan emberhez vált hasonlóvá, aki egy fa növekedését elültetésének pillanatától kezdve figyelheti, amely fa példája a szívósságnak, az elkülönülésnek és a sikernek száz meg száz kevésbé szívós, nedvdús és kitartó növény közepette s amely most szélesen kitáruló, sűrű lombozatának virulását, szinte visszataszító bőségben kibontakozó, ifjú erejének teljében mutatja.

1886. június 15-én, délután négy óra felé az a figyelő, aki a véletlen szerencse kegyéből átléphette az öreg Jolyon Forsyte házát a Stanhope Gaten, tanúja lehetett a Forsyte-család teljes kivirulásának. Ezen a délután fogadta barátait és rokonait a család, hogy megünnepelje Miss June Forsyte, az öreg Jolyon unokájának eljegyzését Mr. Philipp Bosinneyvel. Világos kesztyűben, halvány barna mellényben, suhogó szoknyában és tollas kalapban ünnepelte a család ezt a nagy eseményt, még Anna néni is, aki pedig mostanában már ritkán hagyta el Timót öccsének zöld szalonjában a meg-szokott sarkot, ahol száraz sivatagi fűből kötött csokor dicsfényétől övezve, amely csokor egy világoskék vázában állott és a Forsytek három nemzedékének képmásától környezve olvasással és kötéssel töltötte napjait. Még Anna néni is itt volt és merev hátával és nyugodt, öreg arcának méltóságával személyesítette meg a családi eszme rideg, birtokló ösztöneit.

Ha egy Forsyte eljegyezte magát, megházasodott vagy megszületett, akkor a család valamennyi tagja megjelent, valamint akkor is, ha egy Forsyte meghalt, de idáig ezt még egyetlen Forsyte sem követte el. Nem haltak meg, a halál elveikkel ellenkezett és óvatossági rendszabályokat léptettek vele szemben életbe, azokat az ösztönszerű rendszabályokat, amelyekhez szívós életerejű emberek folyamodnak, akik nem tűrik, hogy valaki a birtokukhoz lopakodjék.

Azokon a Forsyteken, akik e napon a vendégek tömegébe vegyültek, nemcsak azt vette észre a figyelő, hogy a rendesnél elegánsabban kiöltözködtek, hanem egy éber és kihívó biztonságot is, ragyogó polgári külsőt, mintha egyenest azért öltöztek volna ki ennyire, hogy valamivel szembe szálljanak. Soames Forsyte arcának megszokott, fölényes vonása, mintha valamennyire átragadt volna, valamennyien figyelő állásban voltak.

Ez a tudatalatti ellenséges érzés adta meg az öreg Jolyon fogadónapjának különös vonását, a család történetének lélektanilag fontos mozzanatát ez avatta a családi dráma bevezető felvonásává.

A Forsytek ha valamit rossz néven vettek, nem egyénenkint, hanem családi összességükben, ez az érzés a ruházatuk fokozott eleganciájában mutatkozott meg, a kedélyes családi tónus felfokozásában, a család jelentőségének hangsúlyozásában és a kihívó pillantásokban. A veszedelem - ez a nélkülözhetetlen feltétele annak, hogy bármiféle társadalom, emberi csoport vagy egyén alapvető tulajdonsága a fölszínre vetődjék - volt az, amit a Forsytek megéreztek és a veszedelem ez előre megérzése kényszerítette őket, hogy csillogóra tisztogassák fegyverzetüket. Most történt először, hogy a család a maga egészében szinte ösztönszerűleg megérezte, hogy megbízhatatlan és különös dologgal került érintkezésbe.

A szobai túlsó sarkában hatalmas, magas termetű férfi állott, akinek széles mellére két mellény feszült, két mellény és fölöttük egy rubintos tű, az egyszerű selyem mellény és a gyémánttű helyett, melyet ilyen alkalmakkor viselni szoktak s akinek sápadtszeme méltóságteljesen járt körben e selyem keretben. Ez a férfi Swithin Forsyte volt. Az ablak köze-lében, ahol a szokottnál is bővebben érte a frisslevegő, állott az ikertestvére: James.

A két fivér, «a kövéri meg a soványi» közül, ahogy az öreg Jolyon elnevezte a fivéreit, a soványabbik, aki éppen olyan magas volt, mint kövér testvére Swithin, de nagyon szikár, mintha születésétől kezdve az lett volna a hivatása, hogy fenntartsa az egyensúlyt és megállapítsa az átlagot, szokása szerint kissé előrehajolva nézte a nyüzsgő társaságot. Szürke szemében, mintha titokzatos bánat elmerültsége lappangott volna, amelyet időnkint hirtelen fölfigyelő pillantás szakított meg, amellyel végigfutott a környezetén. Arcát, amelyet két párhuzamos ránc tett még soványabbá és hosszú, simára beretvált felső ajkát, két hosszú barkó övezte. Kezében szakadatlanul egy kis porcelánedényt forgatott. Néhány lépésnyire tőle egyetlen fia állott, Soames, egy barna ruhába öltözött úr-hölgy beszédére figyelt, sápadt volt és simára beretvált, sötéthajú, kissé kopaszodó és kissé féloldalt nyomta ki az állát, orrát pedig, mint előbb jeleztük, azzal a fölényes tartással tolta ki maga elé, mintha elutasítaná az előtte lévő tojást, melyről előre tudja, hogy nem képes megemészteni. Háta mögött az unokafivére állott, a magas George, az ötödik Forsytenek, Rogernek a fia, hunyorgató szeme szinte szakadatlanul kifigyelt húsos ábrázatából és maró tréfái egyikén törte a fejét.

Valami járt a fejükben, valami, ami ezzel a mai délutánnal függött össze.

Egy sorban és szorosan egymás mellett három hölgy ült, Anna és Hester néni (a két Forsyte kis-asszony) és Juley néni (Júlia volt az igazi neve), aki már nem volt egészen fiatal, amikor annyira megfeledkezett magáról, hogy férjhez ment Septimus Smallhoz, egy igen gyenge szervezetű emberhez. Juley néni számos évvel élte túl a férjét. Most pedig húgával és nénjével együtt élt hatodik és legifjabb fivérük, Timót házában, a Bayswater Roadon. Mindegyik hölgy egy legyezőt tartott a kezében és valamennyiük egy-egy színes folttal, díszes tollal vagy melltűvel igyekezett hangsúlyozni ez összejövetel ünnepélyes voltát.

A szoba közepében a csillár alatt állott, amint ez a vendéglátó gazdához illik, a család feje, maga az öreg Jolyon. Nyolcvan esztendejével, finom ősz hajával, boltozatos homlokával, apró, sötétszürke szemével és hatalmas bajuszával, amely erős ajka alá bozontosodott, olyan külseje volt, mint egy pátriárkának és bár beesett volt az arca és besüppedt a halántéka úgy látszott, mintha az örök ifjúság jutott volna részéül. Igen egyenesen tartotta magát és ravasz és állhatatos szeme még ma is tiszta fényben csillogott. Ezzel a külsejével úgy tűnt fel, mintha messze fölötte állna a kisebb emberek kétségeinek és ellenszenveinek. Miután megszámlálhatatlan éveken keresztül haladt a maga útján, szinte írott joga volt, hogy mindenkivel szemben érvényesítse az akaratát. Az öreg Jolyonnak sohasem jutott volna eszébe, hogy kihívó vagy kérkedő arccal kell embertársai elé állania.

Közte és négy másik fivére, akik e délután vendégei voltak és pedig James, Swithin, Nicholas és Roger között, nagy volt a különbség, de nagy volt a hasonlatosság is. E négy fivér mindegyike nagyon különbözött a többitől, de azért mégis egyformák voltak.

Ez öt arc változatos vonásai és kifejezései ellenére is az ember meglátta rajtuk az állnak egy bizonyos kemény szilárdságát, amely az eltérő külső alatt lappangott és amely valamennyire ráütötte a faji jelleget, sokkal messzebbre visszanyúló vonás volt ez, semhogy eredetét megkereshetnék, sokkal távol esőbb és állandóbb, semhogy megvitathatnék - a család szerencséjének tulajdonképpeni fémjelzője és biztosítéka. Az ifjabb nemzedékben, a magas, bikaformájú Georgeban, a sápadt és inas Archibaldban, a fiatal Nicholas-ban, csalogató makacssága mögött is, a komoly és gavallérosan elszánt Eustace-ben ugyanezt a családi vonást lehetett felfedezni, amely bennük nem volt talán olyan jelentős, de kétségtelenül megvolt - a család lelkének szinte kiirthatatlan jele gyanánt.

A délután folyamán, hol az egyik, hol a másikarcra, amelyek annyira különböztek egymástól és mégis annyira hasonlítottak, sorban kiült a bizalmatlanság kifejezése, amelynek a tárgya kétségtelen az a férfi volt, akivel, hogy megismerkedjenek, ma délután összegyűltek.

Philipp Bosinneyről tudták, hogy pénztelen fiatal-ember, de már volt arra eset, hogy egy Forsyte-lány szegény emberrel jegyezze el magát, sőt férjhez is menjen hozzá. Ez még nem lett volna elegendő ok arra, hogy a Forsytek gyanakvó szemmel nézzenek rája. Maguk sem tudták megmagyarázni ennek a gyanakvó érzésnek az eredetét, amelyet a családi pletyka teljesen homályba borított. Kétségtelen, hogy szájról-szájra járt az a mese, hogy Anna, Juley és Hester nénikhez puha szürke kalapban ment el első ízben látogatóba - puha szürke kalapban, amely még csak új sem volt, hanem öreg és poros és a karimája gyűrött. "Olyan különös dolog ez drágám, olyan furcsa. Mikor végigment Hester a sötét kis előcsarnokon (rövidlátó is szegény!), majdnem lehessegette egy székről, mert azt hitte, hogy piszkos, kóbor macska, Tommynak, a házimacskának olyan gyanús barátai vannak és valósággal megijedt, mikor látta, hogy nem mozdul a helyéről."

Mint a művész, aki szakadatlanul igyekszik kihámozni azt a jellegzetes csekélységet, amely egy jelenetnek, egy helynek vagy egy embernek jellemét tökéletesen megtestesíti, úgy igyekeztek ezek az öntudatlan művészek, - a Forsytek - ösztönösen kiemelni ezt a kalapot. Ez a kalap volt az ő szemükben az a jellegzetes csekélység, az a részlet, amelybe az egész ügy jelentősége be volt ágyazva. Mert valamennyien azt kérdezték maguktól: «Ugyan kérem, hát elmentem volna én egy ilyen kalapban látogatóba?» Valamennyien azt felelték: «Nem». És akadt olyan is, akinek erősebb volt a képzelete, mint a többinek s aki hozzátette: «Soha ilyesmi eszembe sem jutott volna».

George, mikor ez a történet a fülébe jutott, elmosolyodott. Ezt a kalapot az az ember nyilván azért nyomta a fejébe, hogy megtréfálja a társaságot. Ő maga az ilyesmiben nagy mester volt.

- Nagyon jó - szólott - hisz ez egy valóságos kalóz!

S ez a mot, «a kalóz» addig járt szájról-szájra, míg valamennyien ezen a néven nevezték egymás között Bosinneyt.

A nénikék később Junet halmozták el szemrehányásokkal e kalap miatt.

- Nem szabadott volna engedned, drágám! - mondották neki.

Junet az ő parancsoló és hirtelen modorával válaszolt, a makacs akarat kis megtestesülése gyanánt.

- Ugyan, hiszen ez nem jelent semmit. Phil sohasem tudja, milyen ruha van rajta.

Ilyen hallatlan válasznak senki sem adott hitelt. Hogy egy ember ne tudja, mi van a fején? Nem, nem!

De ki volt tulajdonképpen ez a fiatalember, aki azzal, hogy eljegyezte Junet, az öreg Jolyon elismert örökösét, ilyen jól megvetette az ágyát? Műépítész volt, ami azonban egymagában nem elég ok arra, hogy valaki ilyen kalapot tegyen a fejére. A Forsytek között ugyan nem akadt egy műépítész sem, de egyikük nagyon jól ismert két műépítészt, akik sohasem tettek volna a fejükbe ilyen kalapot a londoni szezon alatt, különösen, ha először mennek látogatóba valahová. Veszedelmes, nagyon veszedelmes!

June persze ezt nem látta be s bár nem volt még tizenkilenc éves, de már közismert és félelmetes volt a jelleme. Hiszen ő volt az, aki Mrs. Soamesnek, aki pedig mindig olyan gyönyörűen öltözködött, kijelentette, hogy tollat viselni kalapon, közönséges dolog. Mire Mrs. Soames nyomban levette kalapjáról a tollakat, olyan szörnyen szókimondó volt a drága June!

Ezek a gyanakvások, pletykázások és ez az őszinte bizalmatlankodás azonban nem akadályozta mega Forsyteket abban, hogy az öreg Jolyon meghívására házába ne gyűljenek, mert Stanhope Gate ritkán nyílt meg vendégek előtt, legalább tizenkét esztendeje zárva volt az ajtaja és pedig azóta, amióta az öreg Mrs. Jolyon meghalt.

A családi gyülekezet soha ilyen teljes nem volt, mert minden visszavonásuk ellenére titokzatos módon összefogtak és fegyvert ragadtak a közös veszedelem ellen. Mint a szarvasmarha, ha idegen kutya ront a legelőre, úgy dugták össze a fejüket és úgy simultak egymáshoz, készen arra, hogy hirtelen neki iramodjanak és halálra gázolják a betolakodót. Kétségtelen, azért is jöttek, hogy valamiképpen kiszimatolják, miféle házassági ajándékot várnak tőlük, mert bár a házassági ajándékok kérdését rendszerint egymás között intézték el olyan módon, hogy «Mit adsz te? Nicholas ezüstkanalakat fog adni!», a vőlegénytől mégis igen sok függött. Ha karcsú, jól öltözött, vagyonos külsejű, akkor kell, hogy csinos dolgokat kapjon, mert hiszen ilyesmit vár tőlük. Végeredményében mindegyikük pontosan azt adta, amit illett, hogy adjon és amint a tőzsdén, az árakat megállapítják, úgy állapodtak meg ők is, kinek-kinek kiszabván, mely csinos dolgokat vásároljon, Timót kényelmes, vörös téglából épült lakóházában a Bayswater Roadon, amelynek ablakai a parkra nyíltak s ahol Anna Júlia és Hester néni is lakott. A szorongó érzést a Forsyte-családban ennek a kalapnak már a megemlítése is igazolta. Milyen lehetetlen és helytelen lett volna ugyanez mindenmás családban, amely féltékenyen őrzi azokat a külsőségeket, amelyek a nagy felső középosztály jellemző vonásai.

Ennek a szorongó érzésnek az okozója a szoba túlsó ajtaja közelében állott és June-nel beszélgetett. Göndör hajának olyan rendetlen volt a külseje, mintha rájött volna arra, hogy miféle szokatlan érzések hullámzanak körülötte. S az arcán is olyan kifejezés volt, mintha ezt magában tréfás eseménynek tekintené.

George odaszólt a fivérének Eustace-nek és ezt mondotta:

- Olyan képe van, mintha mindjárt nekünk rontana ez a merész kalóz!

Ez az «igen különös külsejű férfiú», amint őt Mrs. Small később jellemezte, középtermetű és izmos alakú ember volt, arca sápadt és barna, a bajusza porszínű, arca kissé beesett és a pofacsontja kissé kiálló. A homloka hátrafelé lejtett és a szeme fölött nagy bütykökben kiállott, mint az oroszlánoké az állatkertben. Cseresznyeszínű szeme volt, amelynek a kifejezése időnkint zavaró módon szórakozottá vált. Az öreg Jolyon kocsisa, aki June-t és a vőlegényét egy este a színházhoz vitte, ezt mondotta róla az inasnak:

- Az Isten tudja hová tegyem. Olyan képe van, bizony Isten, akár egy félig megszelídített leopárdnak.

Időnkint egy-egy Forsyte megindult, végigment a szobán és félszemmel szemügyre vette a vőlegényt. June a vőlegénye előtt állott, hogy így elkerítse

Őt e bántó kíváncsiságtól, egész kicsike kis emberpéldány, mint egyszer valaki megjegyezte róla: «csupa haj és lélek». A szeme merész és kék, az álla kemény és a színe piros volt, arc és test szinte túl-gyengének látszott az aranyvörös hajkoszorúra.

Egy magas asszony, gyönyörű arcú, akit a család egyik tagja valaha pogány istennőhöz hasonlított, halvány mosollyal állott egy helyben és nézte a jegyespárt.

Két kezét, amelyekre szürke francia kesztyű simult, egymásba öltötte, komoly, elragadó arcát kissé féloldalt fordította s a közelében minden férfiszeme rátapadt. Az alakja néha meg-megingott, olyan arányos volt, hogy szinte a levegő lehelete is megmozgatta. Arcán kevés volt a szín, de annál több a melegség és igen puha volt a nagy barnaszeme. De főleg az ajka volt az, amelyre a férfiak néztek, ez ajakra, amely mintha egy kérdéssé s halvány mosollyal adott válasszá ívelődött volna. Érzékeny ajak volt, érzéki és édes, amelyből szinte áramlott a meleg és az illat, mint a virág melege és illata.

A jegyespár, melyet így figyeltek, eleinte nem vette észre a mozdulatlan istennő pillantását. Bosinney látta meg elsőnek és megkérdezte a nevét.

Erre June odavitte jegyesét e gyönyörű arcú asszonyhoz.

- Irén, az én legjobb barátnőm - mondotta, - kérem legyenek jó barátok!

A kis hölgyike parancsára mindhárman elmosolyodtak és mialatt így mosolyogtak, Soames Forsyte, aki hallgatagon megjelent a gyönyörű alakú asszony mögött, aki az ő felesége volt, így szólt:

- Kérem, mutasson be engem is.

Tudniillik igen ritkán tágított a felesége oldala mellől, ha a nyilvánosság előtt megjelentek, s még, ha a társadalmi illem megkövetelte, hogy mással foglalkozzék, akkor is mindenki láthatta, mint követi lépten-nyomon a pillantásával, amelyben furcsa módon csillogott az őrködő vágyakozás.

Apja, James, az ablak előtt még mindig a porcelán gyári jelét vizsgálgatta.

- Csodálom, hogy Jolyon beleegyezett ebbe az eljegyzésbe - mondotta Anna néninek. - Azt hallom, hogy évekig eltart még, amíg módja lesz elvenni June-t. Ez a fiatal Bosinney (elnyújtva ejtette ki az első szótagot, pedig általában röviden hangsúlyozták) teljesen vagyontalan ember. Mikor Winifred Dartie-hez férjhez ment, akkor ragaszkodtam ahhoz, hogy minden krajcár külön vagyonnak számítson, okosan is tettem, mert különben nem volna most egy fillérjük sem!

Anna néni ránézett a bársonyszékből, amelyben ült. Szürke fürtök övezték a homlokát, ezek a fürtök, amelyek évtizedek óta ott csüngöttek és a családból kioltották az idő iránti minden érzéket. Nem felelt, mert ritkán szólalt meg, elaggott hangját nagyon kímélte, de James szemében, akinek a lelkiismerete nem volt teljesen nyugodt, ez a pillantás annyit mondott, mint egy válasz.

- Well, - mondotta, - arról nem tehetek, hogy Irénnek nem volt pénze. Soames annyira sietett, egészen belesoványodott, mialatt neki udvarolt.

Miután bosszúsan letette a porceláncsészét a Zongorára, a szeme lassan végigvándorolt a szobán, az ajtó közelében álló csoportig.

- Viszont ma már az a véleményem, - jelentette ki váratlanul, - hogy úgy ahogy ma van, már jól is van,

Anna néni nem kérte meg, magyarázza meg ezt a különös kijelentését. Nagyon jól tudta, hogy mire céloz a fivére. Mivel Irénnek nincs pénze, nem lesz olyan bolond, hogy rossz fát tegyen a tűzre. Mert azt mondják, hogy külön hálószobát követelt magának, de persze Soames ebbe nem…

James azonban megszakította az ábrándozását:

- De hol van Timót? - kérdezte. - Nem jött veletek együtt?

Anna néni egymásra szorított ajkai közül gyöngéd mosoly tört a napvilágra.

- Nem, - mondotta, - nem tartotta bölcs dolognak, tekintve, hogy olyan sűrű most a diftéria a városban és ő olyan könnyen elkapja az ilyesmit.

James így felelt:

- Well, annyi bizonyos, hogy nagyon vigyáz magára. Nekem nincs módomban, hogy annyira vigyázzak magamra.

Nem volt könnyű dolog megmondani, mi volta fontosabb ebben a megjegyzésben, a csodálkozás, az irigység vagy a megvetés?

Tény az, hogy Timótot igen ritkán látta az ember. A család fészekfentője volt, hivatásánál fogva könyvkiadó, de néhány évvel ezelőtt, amikor pedig az üzlet még pompásan ment, megszimatolta, hogy el fog apadni, ez az apály ugyan még nem következett be, de - s ebben valamennyien megegyeztek - végeredményében mégis csak be fog állani, eladta üzletrészét, amely egy főleg vallásos könyveket kiadó cégből őt megillette, s azt a jelentős összeget, melyet e réven kapott, három százalékos államkölcsönökbe fektette. Ezzel a cselekedetével nyomban elkülönítette magát a családtól, mert olyan Forsyte még nem akadt, aki négy százaléknál kevesebbel elégedett volna meg a pénzéért. És ez elkülönülése lassan, de biztosan aláásta a lelkét, amelyben a szokottnál nagyobb mértékben lakott az óvatosság. Szinte legendává változott, a vagyonbiztonság szinte megtestesült képévé, amely a Forsyte világegyetem hátterében kísértett.Soha azt a vigyázatlanságot nem követte el, hogy megházasodott volna, vagy bármiféle módon gyermeket vett volna a nyakába.

James a porcelánt kopogtatva, így folytatta:

- Ez nem igazi öreg Worcester. Azt hiszem Jolyon elmondott nektek egyet-mást erről a fiatalemberről. Amennyire én tudom, se üzlete, se jövedelme, sem említésre méltó összeköttetései nincsenek. Egyébként én nem tudok semmit, nekem sohase mond el senki semmit.

Anna néni a fejét csóválta. Széles állú, sasorrú öreg arcán remegés futott végig, póklábszerű vékony ujjai egymásba fonta és egymáshoz szorította, mintha ravaszul megfeszítené az akaratát.

Néhány évvel idősebb lévén, mint valamennyi Forsyte testvér, egészen különös helyet foglalt el közöttük. Valamennyi önző és opportunista volt ugyan, bár az igazat megvallva, semmivel sem rosszabbak, mint a szomszédjaik s valamennyien meghajoltak rendíthetetlen arca előtt, ha pedig a kísértés túl nagy volt, mit volt mit tenniök, elkerülték az útját.

James keresztbe rakta hosszú, ösztövér lábait és így folytatta:

- De Jolyon mindig a maga útján haladt. Gyermeke nincsen… de hirtelen elhallgatott, mert eszébe jutott, hogy hiszen még életben van Jolyon fia, a fiatal Jolyon, June édesapja, aki olyan botránytokozott és kirekesztette magát a családból azáltal, hogy elhagyta a feleségét és gyermekét és megszökött azzal az idegen nevelőnővel. Well, - tette sietősen hozzá, - ha öröme telik ilyesmiben, azt hiszem a módja is megvan, hogy megtegye. Csak az a kérdés, hogy mit ád az unokájának. Azt hiszem, legalább évi ezer fontot, hiszen nincs senkije, akire a pénzét hagyja.

Kinyújtotta a kezét, hogy kezet szorítson egy simára beretvált mozgékony férfivel, akinek alig volt már hajszál a fején, hosszú és megtört vonalú volt az orra, teli az ajka és derékszögű szemöldöke alatt hűvös szürke szem csillogott.

- Well Nick, - dörmögte, - hogy vagy?

Nicholas Forsyte madárszerűen gyors mozdulataival és természetellenesen okos iskolásfiús arcával (egészen törvényes úton szerzett nagy vagyont azoknak a társaságoknak a révén, amelyeknek igazgatósági tagja volt) hűvös tenyerébe mélyesztette másik keze még hűvösebb ujjai hegyét, majd hirtelen elkapta őket.

- Nem vagyok jól, - felelte bosszúsan, - egész héten rosszul voltam és éjszaka nem alszom. Az orvos nem tudja megmondani, miért. Nagyon ügyes ember, különben nem tartanám, de nem kapok tőle egyebet, csak számlát.

- Az orvosok! - felelte James és keményen megnyomta a szót, - Londonnak minden orvosa járt már a házamban, egyikünknél vagy másikunknál, de hasznukat nem igen lehet venni, nem mondanak az embernek semmit. Itt van ez a szegény Swithin. Mit segítettek ő rajta? Itt áll előttünk, nagyobb mint valaha, szörnyű vastag és nem tudja leszorítani a testsúlyát. Nézd csak meg!

Swithin Forsyte magas, széles, szinte négyszegletes termetével és színes mellényeivel akár egy hatalmasra felfuvalkodott galamb közeledett lihegve feléjük.

- Hogy vagytok? - kérdezte kissé kényeskedő hangján, erősen megnyomva a «h» betűt. - Hogy vagytok?

Mindkét fivér bocsánatkérő arcot vágott, mert tapasztalatból tudták, hogy igyekszik eltitkolni a bajait.

- Éppen azt mondottuk, - felelte James, - hogy sehogy sem tudsz lefogyni.

Swithin abbeli igyekezetében, hogy tisztán megértse minden szavukat, kimeresztette halavány kerek szemét.

- Hogy soványabb legyek? Nagyon jó állapotban vagyok, - felelte s kissé előrehajolt, - nem akarok olyan nádpálcaalakkal járni a világban, mint ti!

De attól félve, hogy a mellényei összegyűrődnek, szinte mozdulatlan állapotba merevedett újból, mert semmit se becsült annyira, mint az előkelő külsőt.

Anna néni öreg szeme sorban végig járt a fivéreken. A pillantása szigorú volt, de megbocsátó. És a három fivér szeme is Anna nénin pihent. Roskadozik már, pedig nagyszerű asszony! Van legalább86 éves, még tíz esztendőt nyugodtan elélhet, pedig sohasem volt erős. Swithin és James, a két iker csak 75 éves, Nicholas 70 esztendejével még ölbeli gyermek. Valamennyien erősek s ez a tudat megnyugtató. A magántulajdon minden formája közül természetesen egymás egészsége érdekelte őket leginkább.

- Én egészen rendben volnék, - folytatta James, - csak az idegeim nincsenek rendben. A legkisebb dolog is halálra izgat. El kell mennem Bathba.

- Bath! - felelte Nicholas. - Én már megpróbálkoztam Harrogate-el, de nem tett jót. Nekem tengeri levegőre van szükségem. Yarmouth-nak nincsen párja, mert ha ott lefekszem…

- A májam beteg, - vágott halkan a szavába Swithin, - szörnyű fájdalmam van itt és kezét a jobboldalára tette.

- Nem mozogsz eleget, - dörmögte James és szemét újból a porcelánra szegezte. Aztán gyorsan hozzátette: - Nekem is fáj azon a helyen.

Swithin elvörösödött és öreg arca hirtelen hasonlóvá lett a felfúvódó pulykakakas fejéhez.

- Nem mozgok!? Éppen eleget. Sohasem használom a klubban a liftet.

- Nem tudom, - felelte gyorsan James, - én senkiről sem tudok semmit, nekem sohse mond el senki semmit.

Swithin merev szemmel pillantott rá és ezt kérdezte tőle:

- És mit használsz a fájdalom ellen?

James arca felderült.

- Én, - kezdte, - először is borogatásokat használok.

- Hogy van bácsikám?

June állott előtte és elszánt kis arcával, odalentről nyújtotta kezét a magasba nagybátyja felé.

A derűs kifejezés nyomban eltűnt James arcáról.

- Hát maga hogy van? - kérdezte June-tól mogorván. - Hallom, hogy holnap Walesbe utazik, hogy meglátogassa a fiatalember rokonságát. Esőben tudom lesz része bőven. De ez a porcelán nem igazi, régi Worcester. - Megkopogtatta a csészét. - Azok a csészék, amiket én adtam ajándékba a maga édesanyjának, amikor férjhez ment, azok valódiak voltak.

June egymás után kezet fogott a három nagybátyjával, azután Anna nénihez fordult. Igen édes pillantás csillant fel az öreg hölgy szemében és remegő örömmel csókolta meg a leány arcát.

- Well kedvesem, - mondotta, - szóval egy egész hónapra elutazik!?

A leány tovább ment és Anna néni sokáig nézett karcsú kis alakja után. Az öreg hölgy kerek, acél-szürke szeme, amelyet, mint a madarakét, lassan fátyol borított el, figyelő pillantással kísérte a leányt a vendégek nyüzsgő tömegén keresztül, mert már mindenki búcsúzkodni kezdett és az ujjainak hegye szakadatlanul egymáshoz szorult, mintha akaratát újból megfeszíteni igyekeznék ez elháríthatlan utolsó utazás ellen.

- Igen, - gondolta magában, - mindenki nagyon kedves hozzá és egész csomó ember jött el, hogy szerencsét kívánjon neki. Azt hiszem, nagyon boldog.

A sűrű tömegben, amely körülállta az ajtót, ez igen jól öltözött tömegben, amelynek a tagjai orvosok és ügyvédek, tőzsdeügynökök családjaiból és a középosztály felső rétegeinek megszámlálhatatlan foglalkozási ágaiból kerültek ki, csupán húsz százaléklehetett a Forsyte-család tagja. De Anna néni szemében valamennyien Forsytek voltak, hiszen nagykülönbség nem is volt közöttük, az öreg hölgy nem látott meg mást, csak a saját húsát és vérét. Ez volt az ő világa, ez a család, mást ő nem ismerés talán sohasem ismert. Az ő apró titkaik, betegségeik, eljegyzéseik és házasságaik, hogyan boldogulnak, vájjon pénz keresnek-e? ez volt az ő tulajdona, az ő gyönyörűsége és az ő élete. Ezentúl nem volt más, mint való jelentőség híjján levőtények és emberek elmosódott és ködös tömege. Minderről kell majd lemondania akkor, ha rákerül a sor, hogy behunyja a szemét és ez adta meg neki azt az öntudatot, a saját szemében való titkos jelentőséget, amely nélkül ember nem tud megélni. És ehhez ragaszkodott ravaszul, napról-napra növekvő mohósággal. Ha az élet kisiklik is tagjai közül, ehhez utolsó percéig ragaszkodni fog.

June apjára gondolt, a fiatal Jolyonra, aki azzal az idegen nővel megszökött. Milyen szomorú csapást jelentett ez apjának is és valamennyiüknek. Olyan reményteljes fiatalember volt. Szomorú csapásvolt, bár szerencsére nyílt botrány nem tört ki, mert Jo felesége nem akart válni. S mikor June anyja meghalt, ezelőtt hat évvel, Jo elvette feleségül azt a nőt és Anna néni úgy hallotta, már két gyermekük is van. Mégis eljátszotta ezzel a jogát, hogy itt legyen közöttük, megfosztotta őket a családi büszkeség teljétől és elrabolta Anna nénitől azt a jogos örömet, hogy láthassa és megcsókolhassa őt, akire pedig olyan büszke volt, olyan reményteljes fiatalembernek látta. Ez a gondolat lobogott agyában, míg szívében a régi keserűség bánata makacskodott. Egy kissé könnyes is lett a szeme. A legfinomabb lenből szőtt zsebkendőjével titokban megtörülgette a szemét.

- Well, Anna néni, - szólalt meg a háta mögött egy hang, Soames Forsyte, a lapos vállú, simára borotvált, lapos arcú, lapos mellű unokaöccse, akinek külsőmegjelenése azonban valamiképpen kereknek és titokzatosnak látszott, nézett felülről és féloldalt Anna nénire, mintha azt próbálná meg, keresztüllát-e a saját orrán.

- S mi a véleménye magának erről az eljegyzésről? - kérdezte.

Anna néni szeme büszkén pihent meg rajta, Mióta a fiatal Jolyon eltávozott a családi fészekből, e legidősebb unokaöccse volt az ő kedvence, mert benne látta a család lelkének biztos őrét, amely lélek most már hamarosan kisiklik az ő őrizete alól.

- A fiatalember nagyon jó helyre nősül, - mondotta, - az is igaz, hogy jóképű fiú, de azt nem hiszem, hogy ennek a kedves leánynak megfelelőpárja lenne.

Soames az aranyos csillárt tapogatta.

- June majd megszelídíti, - mondotta, titokban megnedvesítette az ujját és megdörzsölte a csillár cirádáit. - Ez valódi, régi aranylakk, - mondotta, - ilyent ma már alig kapni. Szép árat érne el egy aukción. - Megnyugtató hangon beszélt, mintha érezné, hogy ezzel felvidítja öreg nagynénjét. Nagyon ritkán beszélt ő ilyen bizalmas hangon. - Szívesen látnám a saját szobámban is, - tette aztán hozzá, - mert az ember régi lakk-munkáért mindig jó árat kap.

- Olyan nagyszerűen érted ezeket a dolgokat, - szólt Anna néni. - Hogy van a kedves Irénke?

A mosoly eltűnt Soames arcáról.

- Meglehetősen jól, - felelte, - panaszkodik, hogy nem tud aludni, pedig sokkal jobban alszik, mint én s ezzel a feleségére nézett, aki az ajtó előtt Bosinneyvel beszélgetett.

- Anna néni felsóhajtott. Talán, - mondotta, - neki sem fog ártani, ha nem bújik annyit össze June-nel. Ez a kislány nagyon elszánt jellemű.

Soames elpirult, a vörösség hirtelen terült el lapos arcán és elmélyült a szemei között, komor gondolatok sötét jele gyanánt.

- Magam sem tudom, mi öröme telik ebben a kis barázdabillegetőben, - robbant ki belőle és a nélkül, hogy észrevette volna, hogy nincsenek többé egyedül, megfordult és újból vizsgálgatni kezdte a csillárt.

- Azt hallom, Jolyon még egy házat vett, - szólalt meg mögötte apja hangja, - egy csomó pénze kell, hogy legyen, sőt úgy látszik több pénze van, semhogy tudná mit kezdjen vele. Azt hallom, hogy a Montpellier-téren áll a ház, Soames háza szomszédságában. Nem mondanak el nekem soha semmit, Irén se mond el nekem semmit I

- Nagyszerű helyen van, alig két percnyire tőlem, - szólalt meg Swithin hangja,- és a lakásomból nyolc perc alatt ott vagyok kocsimon a klubban.

Életbevágó fontosságú volt a Forsyte-eknek, hogy London mely utcájában áll a házuk s ez nem is voltcsoda, miután úgyszólván e házakban testesült meg életük sikere.

Az édesapjuk, aki paraszti vérű ember volt, Dorsetshire-ből került ki, a múlt század eleje körül.

Superior Dosset Forsyte volt a neve barátai körében, mesterségénél fogva kőfaragó volt és egészen a kőművesmesterig felvitte. Élete vége felé költözött Londonba, ahol utolsó napjáig építette a házakat s mikor meghalt, Highgate-ben temették el. Tíz gyermekének több mint harmincezer fontnyi vagyont hagyott. Az öreg Jolyon, ha nagy ritkán szóba került, úgy emlegette, mint egy «kemény, vállas embert, akinek nem volt túlságosan finom modora». A Forsytek második nemzedéke már úgy érezte, hogy ezzel az ősükkel nem nagyon dicsekedhetik, Egyetlen előkelő tulajdonsága volt és pedig az, hogy nagyon szeretett madeirát inni.

Hester néni, aki a családi történet nagy ismerőjének számított, így írta le őt:

- Nem emlékszem, hogy életében valamit dolgozott volna, legalább akkor nem, amikor én ismertem őt. Tudod, drágám, háztulajdonos volt, a haja körülbelül olyan színű lehetett, mint a Swithin bácsié és a termete vállas. Hogy magas volt-e? Nem nagyon magas (öt és fél láb lehetett és az arca meglehetősen foltos). De friss volt az arca színe. Emlékszem, hogy madeira bort szokott inni, de kérdezzétek meg Anna nénit. Hogy az ő apja mivolt? Hát, gyerekem, úgy tudom, hogy földje volt neki valahol Dorsetshire-ben, a tenger mellett.

James egyszer leutazott, hogy megnézze, miféle hely az, ahonnan a család származott. Két öregparaszti tanyát látott és mélyen a vörös, agyagos földbe vágódó kocsiutat, mely a tenger partján álló malomhoz vezetett, nem messze egy kis szürke templom állott, amelyet bástyázott fal vett körülés mellette egy még szürkébb és még kisebb kápolna. A patak, mely a malmot hajtotta, egy tucat apró zajlón át futott a tengerig és a torkolata körül disznók legeltek. A láthatárt köd borította el. Úgy látszik, a Forsytek ősei a tenger felé fordított arccal, mélyen gázolva a sárban, jártak évszázadokon keresztül vasárnapról-vasárnapra ezen az úton s nem kívánkoztak jobb sors után.

Vájjon James azt remélte-e, hogy valami ősi örökséget fog itt találni vagy családjának előkelőszármazására fog bukkanni, nem lehet tudni, de meglehetősen lesújtva tért vissza a városba és úgy járt-kelt, mint aki elkeseredett kísérletet tesz arra, hogy rossz tréfához vidám képet vágjon.

- Sok örömöm nem tellett benne, - mondotta, - igazi öreg falusi hely az, olyan öreg, mint a dombok, melyek körülötte állanak.

Egyetlen vigasztalás csak az volt, hogy a helység nagyon régi. Az öreg Jolyon, akiben időnkint el-keseredett becsületesség buzgott fel, úgy szokta emlegetni őseit, mint paraszti embereket, akik sovány koszton éltek. De hogy szabad parasztok voltak, azt gyakran emlegette, mintha ebből vigasztalást merítene.

Ezek a Forsytek azonban, akikről most szó van, olyan szép vagyonra tettek szert, hogy valamennyien azok közé tartoztak, akiket jó sorban élő embereknek szokás tekinteni. Igen változatos vállalatok részvényei voltak a birtokukban, kivéve az egy Timótot, aki csak állampapírokat vásárolt, mert semmitől se remegtek annyira egész életükben, mint attól, hogy csak három százalékot kapjanak a pénzükért. Képeket is gyűjtöttek és a jótékony intézményeket is tőlük telhetőleg támogatták, főképp olyanokat, amelyek a cselédeikről, ha betegek voltak, gondoskodni szoktak. Kőműves apjuktól örökölték az érzéket a tégla és a habarcs iránt. Báreredetileg bizonyára valami primitív felekezet tagjai voltak, ma már a dolgok természetes rendjénél fogva az angol államegyház hívei közé tartoztak és kényszerítették a feleségeiket és gyermekeiket, hogy meglehetősen rendszeresen látogassák a főváros elegáns templomait. Ha valaki kétségbe vonta volna keresztény voltukat, fájdalmas meglepetést ébresztett volna bennük. Volt köztük olyan is, aki külön padot bérelt magának a templomban és ezzel a gyakorlati elhatározással fejezte ki rokonszenvét Krisztus tanításai iránt.

A lakóházaik egymástól meglehetősen távol állottak a nagy park körül és őrszemek gyanánt lesték, nehogy Londonnak ez a szép középpontja, amelyre vágyaikat szegezték, ki találjon siklani a markukból és ezáltal önmaguk becsülésében is lejjebb szállítsa őket.

Az öreg Jolyon a Stanhope Piacén lakott, James és családja a Park Lane-en, Swithin narancs és kékszínben díszített szobák magányos pompájában a Hyde-Park Mansionsban, mert sohasem házasodott meg, nem ő! Soames és felesége Knightsbridge mellett, szép fészkükben, Rogerék a Princes Gardens mellett (Roger volt az a figyelemreméltó Forsyte, akiben megszületett az az eltökélés, amelyet végre is hajtott, hogy négy fiát új foglalkozásra nevelte. - Házakat gyűjtsetek, nincs ehhez fogható! - szokta mondani. - Én soha se cselekedtem egyebet!)

Azután a Haymannék, Mrs. Haymann volt az egyetlen férjes Forsyte leány, kik fönt laktak magasan, a Campden Hillen álló házban, amely olyan magas volt, mint egy zsiráf és az embernek kificamodott a nyaka, ha a tetejére nézett. Nicholasék a Ladbroke Groven egy igen tágas és igen olcsó házban és végül - last, but not least[1] - Timót a Bayswater Roadon, ahol Anna és Juley és Hester az ő védőszárnyai alatt is laktak.

James azonban ezalatt egyre csak dörmögött, végül megkérdezte fivérét és a ház urát, vájjon mit fizetett azért a házért a Montpellier-téren. Ő maga legalább két esztendeje gondolt arra, hogy házat vegyen azon a környéken, de azért, amelyet kiszemelt magának, szörnyű nagy árat kértek.

Az öreg Jolyon részletesen elmondotta a vételi szerződés tartalmát.

- Huszonkét esztendős örökbérlet? - mondotta el még egyszer James, - hiszen ez az a ház, amelyet én akartam, - túlsókat adtál érte!

Az öreg Jolyon homlokát ráncok borították el.

- Nem mintha sajnálnám, - szólt James gyorsan, - ezen az áron nem kellett volna nekem. Soames ismeri azt a házat, ő is megmondhatja neked, hogy túl drága, már pedig az ő véleményére bátran lehet adni.

- Én pedig, - mondotta az öreg Jolyon, - fütyülök az ő véleményére.

- Well, - dörmögte James, - menj csak a magad útján, de az ő véleménye sem utolsó. Istenveled! Kimegyünk a kocsival Hurlinghamba. Azt hallom, hogy June Walesbe utazik. Szóval holnap már egyedül leszel. Mit fogsz csinálni? Okosan tennéd, ha eljönnél hozzánk vacsorára.

De az öreg Jolyon elutasította a meghívást. Lekísérte őket az utcáig, besegítette őket a kocsijukba, mert időközben már elfelejtette a bosszankodását. Mrs. James ült a főülésen a lovak felé fordulva, magas és előkelő termetével, barna hajával, a baloldalán Irén, szemben velük a két férj, apa és fiú, háttal a lovaknak, mintha valamire várnának. Az öreg Jolyon figyelő szemmel nézte, amint elhajtanak a verőfényes napon, a rugós párnákon ingadozva és előrehajolva, mikor a lovak megrántották a kocsit.

A csöndet Mrs. James szava törte meg.

- Láttatok valaha ilyen szedett-vedett társaságot?

Soames a pillái alól hirtelen pillantást vetett az anyjára, bólintott és észrevette, hogy Irén kifürkészhetetlen pillantásainak egyikével fordult feléje. Nagyon valószínű, hogy a Forsyte-család mindegyiktagja megkockáztatta ezt a megjegyzést, amikor az öreg Jolyon e fogadónapjáról elhajtatott.

A távozó vendégek sorában utolsónak ment el a negyedik és ötödik fivér, Nicholas és Roger. Gyalog mentek és lépteiket a Hyde-park mentén a földalatti vasút állomása felé irányították. Mint valamennyi Forsyte, ha egy bizonyos kort elért, ők is kocsit tartottak és soha konflisba nem ültek, ha a szükség nem kényszerítette rá őket.

Verőfényes volt a délután és a park fái a nyári bőség teljében pompáztak, de a két fivér ezeket a jelenségeket nem vette észre, amelyek pedig szintén hozzájárultak ahhoz, hogy a sétájukat és beszélgetésüket kellemessé tegyék.

- Igen, - mondotta Roger, - csinos asszony ez a nő, Soames felesége, de úgy hallom, hogy nem élnek jól.

Ennek a fivérnek magas homloka volt és a legpirosabb volt valamennyi Forsyte között. Séta közben pontosan szemügyre vette világosszürke szemével a házak sorát, időről-időre vízszintesen kinyújtotta az ernyőjét, hogy így megállapítsa, bevizirozza, amint mondani szokta, a házak váltakozó magasságát.

- Pedig nem volt pénze, - felelte Nicholas.

Ő maga nagyon pénzes asszonyt vett el feleségül, s miután házasságát még abban az aranykorban kötötte, mikor a férjes nők vagyoni jogait az újtörvény nem szabályozta volt, szerencsére módja volt ahhoz, hogy igen jól megforgassa ezt a pénzt.

- Mi volt az édesapja?

- A neve Heron volt, a foglalkozására tanár, - legalább úgy hallottam.

Roger megcsóválta a fejét.

- Azzal nem lehet pénzt keresni, - mondotta.

- De úgy hallom, anyjának az édesapja cementben dolgozott.

Mire Roger arca kiderült.

- De aztán csődbe ment, - folytatta Nicholas.

- Ó, - kiáltott fel Roger, - Soamesnek még sok baja lesz vele. Előre megmondom neked, hogy sok baja lesz vele, mert ennek az asszonynak idegen képe van.

Nicholas megnedvesítette az ajkát.

- De csinos asszony - mondotta és eltolt az útjából egy utcaseprőt

- Hogy került ez a nő az útjába? - kérdezte nyomban Roger. - Csinos összegbe kerülhetnek a ruhái.

- Annától hallom, - felelte Nicholas, - hogy Soames egészen bele volt bolondulva. A leány ötször adott neki kosarat. Azt magam is látom, hogy Jamest nagyon idegessé teszi a dolog. Óh, - szólalt meg aztán Roger, - én nagyon sajnálom Jamest, hiszen elég baja van Dartie-vel is.

Arcának kellemes színét még pirosabbra csípte a levegő és ernyőjét a szokottnál is gyakrabban nyújtotta ki vízszintesen maga elé. Nicholas arca is igen nyugodt volt és barátságos.

- Nekem túlságosan sápadt, - mondotta, - de az alakja pompás.

Roger nem felelt.

- Én azt mondanám, hogy előkelő a külseje, - mondotta végül, ennél nagyobb dicséretet a Forsyte-szótár nem ismert. - Ami pedig ezt a fiatal Bosinneyt illeti, a maga erejéből sohse fog ez a fiú zöldágra vergődni. Burkittéktől hallom, hogy a művészlelkek közé tartozik, hogy a fejébe vette, hogy megjavítja az angol építészetet. Ezzel sem lehet pénzt keresni. Szeretném hallani, mit szólna ehhez Timót!

Megérkeztek az állomáshoz.

- Melyik osztályba szállsz? Én a másodikba!

- A második nem nekem való, - felelte Nicholas, - mert az ember sohasem tudja, mit kaphat el azoktól az utasoktól.

Ezzel első osztályú jegyet váltott Notting Hill Gate-ig, Roger pedig másodosztályú jegyet South Kensingtonig. A vonat egy perc múlva befutott, a két fivér búcsút vett egymástól s mindegyik a maga osztályába szállott. Mindegyik bosszankodott, hogy a másik nem mondott le a szokásáról, csak azért, hogy tovább is a fivére társaságában maradhasson, Roger e szavakba foglalta gondolatait:

- Mindig makacs fráter volt ez a Nick!

Nicholas így szólt magában:

- Hencegő fickó volt ez a Roger mindig!

Sok érzelgősség nem lakott a Forsytekben. Ebben a nagy London városában, amelyet meghódítottak s amelybe beolvadtak, nem is igen volt idejük arra, hogy érzelgősek legyenek.

[1] las but not least (angol): végül, de nem utolsósorban. (a Digi-Book Kiadó megj.)

Második fejezet
Az öreg Jolyon az Operába megy

Másnap délután öt órakor az öreg Jolyon egyedül ült a szobájában, a fogai között egy szivar füstölgött s mellette az asztalon egy csésze tea állott. Fáradtvolt s mielőtt végig szívhatta volna a szivarját, elaludt. A hajára egy légy telepedett, súlyosan hangzott az öreg úr lélegzete az álmos csöndben és a felső ajka a nagy fehér bajusz alatt föl s aláhullámzott. Eres és ráncos kezének ujjai közül kiesett a szivar, az üres tűzhelyre és ott végig égett.

Ez a komor kis dolgozószoba, amelynek festett üvegablakai minden kilátást elzártak, sötétkékbársonnyal bevont és díszesen faragott mahagóni bútorokkal volt tele, amelyekre az öreg Jolyon azt szokta volt mondani «nem csodálkoznék, ha egyszer nagy árat kapnátok értök».

Kellemes volt elgondolnia, hogy még halála után is nagyobb árat kap a bútoraiért, mint amennyit fizetett értök.

Ebben a dús barna atmoszférában, amely minden Forsyte lakóházának hátsó szobáit jellemezte, nagyfejének, fehér hajának, amely élesen elvált a magas hátú karosszéktől, rembrandti hatását erősen lecsökkentette a bajusz, amely valahogy katonai vonást kölcsönzött az arcának. Az öreg óra ketyegése, amelyet jóval a házassága előtt, több mint negyven esztendeje vásárolt, féltékenyen jelezte a másodperceket, amelyek mindörökre elsurrantak öreg gazdája életéből.

Sohasem törődött sokat ezzel a szobával, alig tette be a lábát, az egész évben csak azért szokott ide jönni, hogy a sarokban álló japán szekrényből szivart vegyen ki és most ez a szoba bosszút állottrajta.

A halántéka, amely nádtető gyanánt borult az alatta besüppedő mélyedés fölé, a pofacsontjai és az álla még élesebben emelkedtek ki s az arcára kiült a vallomás, hogy öreg ember.

Fölébredt. June elment hazulról! James előre megmondta neki, hogy magányos lesz az élete, de James mindig sanyarú fráter volt. Nagy megelégedéssel gondolt arra, hogy James orra elől vásárolta meg a házat. Úgy kell neki, miért kicsinyeskedett! Ennek az embernek egyében se jár az esze, csak a pénzen! Vagy tényleg túl sokat fizetett volna érte? Pedig még mennyi munkába kerül, amíg… Be kellett vallania, hogy minden fillérre szüksége lesz, amíg June-nak ezt a dolgát rendbe nem hozta. Sohasem szabadott volna megengednie, hogy ezzel az emberrel jegyet váltson. Baynesék házában találkoztak - Baynes és Bildeboy építészek. Úgy tudta, hogy Baynes, akit ismert, - valóságos vénasszony - a fiatalembernek anyja révén nagybátyja. Ettől kezdve June szakadatlanul nyomában volt a fiatalembernek s ha valamit fejébe vett eza leány, akkor nem lehetett onnan kiverni. Folyton «szárnyaszegett madarakat» vett a pártfogásába. Ennek a fiúnak nincs egy fillérje se, de azért June addig nem nyugodott, amíg a menyasszonya nem lett. Zavaros fejű, pénzhez nem értő legény, aki még jó csomó bajba fog keveredni.

June egy napon beállított a nagyapjához és a maga hányaveti módján elmondotta, hogy mire határozta magát. S mintha ezzel megvigasztalná az öreg urat, még hozzátette:

- Nagyszerű fiú, nem egyszer élt már kakaón egy hétig.

- És téged is kakaóval akar táplálni?

- Ó nem, most már jó úton van.

Az öreg Jolyon kivette a szivarját nagy fehérbajusza alól, amelynek a szélét barnára festette a kávé, ránézett erre a karcsú kis figurára, amely olyan keményen fogta az ő öreg szívét. Sokkal jobban ismerte ő ezt a «jó utat», mint az unokája. De June a kezei közé szorította az öreg úr térdeit, az állát nagyapja állához dörzsölte és úgy dorombolt, mint a jóllakott cica. Mire Jolyon leverte szivarja hamuját és ideges kétségbeesésében kirobbant:

- Valamennyien egyformák vagytok; nincs nyugtotok addig, amíg meg nem kapjátok azt, amit kívántok. Ha bajba kell kerülnöd, akkor kerülj bajba, én mosom a kezeimet.

Így tényleg mosta is a kezét, csak azt a feltételt kötötte ki, hogy addig ne esküdjenek meg, amíg Bosinney legalább 400 fontot nem keres egy évben.

- Nincs módomban, hogy túlsókat adjak neked, - jelentette ki s ezeket a szavakat June már gyakran hallotta életében. - Talán ez a «Hogy is hívják csak» megkeresi a szükséges kakaót.

Mióta ez a história elkezdődött, alig látta az unokáját. Csúnya dolog ez. Esze ágában sincs, hogy egy csomó pénzt adjon az unokájának, csak azért, hogy ez a fráter, akit nem ismert, tétlenül tölthesse napjait. Nem először látott már ilyesmit és sohasem volt ennek jó vége. A legnagyobb baj azonban az, hogy nem is remélte, hogy meg tudja változtatni az unokája elhatározását, aki olyan makacs volt, akár egy öszvér, kora gyermekkorától kezdve. Hogyan végződjék ez az eset, azt elképzelni sem tudta. Addig kell nyujtózniuk, amíg a takarójuk ér. Addig nem fog engedni, amíg meg nem győződik, hogy ennek a fiatal Bosinneynek saját keresete van. Hogy June sok bajt fog még megérni ezzel a fiúval, az olyan biztos, mint kétszer kettő négy, mert ez az ember annyit sem ért a pénzhez, akár egy tehén. Ami pedig ezt a hirtelen elutazást illeti, hogy June Wales-ben meglátogassa a fiatalember nagynénjeit, meg volt győződve, hogy az unokája vén satrafákkal fog megismerkedni.

S az öreg Jolyon mozdulatlanul bámult a falra. Ha a szeme nem lett volna nyitva, akkor azt lehetett volna hinni, hogy elaludt… Hogy ilyesmit tegyenek fel róla! Ő hallgasson ennek a fiatal csikónak, Soamesnek a tanácsára?! Mindig egy nyurga csikó volt és mindig magasan hordta az orrát. Legközelebb, amint ez a vagyon urához illik, házat épített magának valahol a környéken! A vagyon ura! Hm! Akár az apja, ez is folyton olcsóságokra vadászik, ez a hidegvérű fiatal koldus!

Felállott, odament a sarokszekrényhez és megfontoltan kezdte berakni egy nemrég érkezett csomagból a szivarokat a szivaros szekrényébe. Ezért az árért nem rossz szivarok, de manapság már nem kap jó szivart az ember. Semmiesetre sem olyant, amely megállná a helyét a Hanson és Bridger «Superfinosai» mellett. Az volt aztán a szivar!

Ez a gondolat titokzatos illat gyanánt a múltba ragadta gondolatait, a gyönyörű éjszakákba, Richmondba, amikor vacsora után szivarozgatva üldögéltek a Crown and Sceptre teraszán, Nicholas Trefry és Traquair, Jack Herring és Anthony Thornworthy társaságában. Milyen jók voltak akkor a szivarok! A szegény öreg Nick meghalt, Jack Herring meghalt és Traquair, a felesége után halt, Thornworthy pedig szörnyen rossz bőrben van! (Nem csoda, az ő étvágya mellett.)

A régmúlt napok társaságából úgy látszik ő maradt egyedül életben, kivéve Swithint, persze, ő pedig olyan szörnyen vastagra dagadt, hogy nem lehet vele semmit se kezdeni.

Nehéz elhinni, hogy olyan régen történt; még mindig fiatalnak érezte magát! Mialatt így rakosgatta és számolgatta a szivarjait, ez volt gondolatai között a legkeserűbb, a legfájdalmasabb. A haja megőszült és ő egyedül maradt, de a szíve viruló volt és fiatal. S azokon a vasárnap délutánokon, amikor ő meg a fia, az ifjú Jolyon hosszú sétákra indultak, Hampstead Heathról a Spaniard Roadon Highgate-ig, Childshillig és aztán visszafelé a Heathon keresztül, hogy a Jack Straws-Castelben megebédeljenek, milyen pompásak voltak akkora szivarok és milyen gyönyörű volt az idő! Ma már olyan idő sincs.

Mikor June ötesztendős kis baba volt és nagyapja minden második vasárnap elvitte az állatkertbe, kiragadva őt a két derék asszony, a nagyanyja meg az anyja társaságából és a medveketrec előtt az ernyőjéből rázta ki a diókat kedvenc állatjaik számára, milyen édes illatuk volt akkor a szivaroknak!

Még az sem sikerült, hogy híres ízlését elveszítse, azt az ízlést, amelyre az ötvenes években esküdtek a barátai, mondván, ha őt emlegették: Forsyte-nek van a legjobb ízlése egész Londonban. Bizonyos tekintetben ennek az ízlésnek köszönhette a vagyonát is, annak a híres teakereskedő cégnek, a Forsyte és Treffry-cégnek, amelynek a teáját romantikus illat lengte körül s különösen finom ízzel dicsekedett. A Forsyte és Treffry-cég irodái körül a Cityben a vállalkozó kedv és a titokzatosság burka lengett, az a hír, hogy egész különös üzleteket köt, egészen különös keleti emberekkel, különös kikötőkkel és különös hajókkal.

Alaposan dolgozott az üzletében! Abban az időben keményen dolgoztak az emberek. Ezek a fiatal legénykék azt sem tudják, mit jelent ez a szó, hogy munka! Minden részletkérdésbe elmélyedt, tudott mindenről, ami folyamatban volt, néha egész éjszakákat töltött az íróasztal mellett, mindig maga válogatta ki az ügynökeit és büszke volt rájuk. Azt szokta mondani, hogy üzleti sikereinek a titka aza tulajdonsága, hogy meg tudja válogatni az embereit és ennek a hasonlíthatatlan kiválogató képességének a gyakorlása volt élete ama kevés gyönyörűségének egyike, amelyet szívvel-lélekkel élvezett. Hiszen olyan tehetségű embernek, amilyen ő volt, nem nagyon dicső ez a pályafutás. Még ma is, mikor már részvénytársasággá alakult át az üzlet és lassan hanyatlásnak indult (Jolyon réges-rég eladta a részvényeit) fájdalom hasított a lelkébe, ha erre az időre gondolt. Mennyivel különb dolgokat végezhetett volna, milyen pompás irodát tudott volna, mint ügyvéd, alapítani! Arra is gondolt, hogy képviselőnek lép fel! Hányszor elmondta neki Nicholas Treffry: «Nincs az a dolog Jo, amit te el ne tudnál végezni, ha nem vigyáznál olyan fenemód magadra!» Szegény öreg Nick! Nagyon derék fiú volt, csak olyan ingatag lábon állott. Rossz híre volt neki nagyon. Ő bizony nem vigyázott sohasem magára. Meg is halt persze. Az öreg Jolyon biztos kézzel számolta meg a szivarjait és azon gondolkodott, vajon nem vigyázott-e túlságosan magára?

A szivaros tárcáját kabátja belső zsebébe tette, begombolta, aztán felment az emeletre vezető hosszú lépcsőn, hol egyik, hol másik lábára támaszkodva és a lépcső karfájába fogódzva. A ház túlságosan nagy, ha majd June férjhez megy, ha ugyan valaha férjhez megy ehhez az emberhez, mint ahogy az öreg úgy vélte, hogy nem megy, bérbe fogja adni a házát és lakást bérel magának, mert mi célja van annak, hogy fél tucat szolgálót tartson, akik egyebet sem tesznek, mint naphosszat zabálnak. A hálószobájába érve, becsöngette az inasát, magas, szakállas férfi volt, aki igen puhán járt és akinek különös tehetsége volt a hallgatáshoz. Az öreg Jolyon megparancsolta neki, hogy készítse ki az estélyi ruháját, mert ma este a klubjában vacsorázik.

- Mióta van itthon a kocsi? Két óra óta? Akkorfél hatra álljon az ajtó előtt.

A klub, amelynek ajtaján az öreg Jolyon pontban hét órakor belépett, a felső középosztálynak azon politikai intézményei közé tartozott, amelyek valaha jobb napokat éltek meg. Bár sok rosszat meséltek róla, talán éppen azért, mert annyit emlegették, kiábrándító életerőt árult el az utóbbi napokban. Az emberek megunták, hogy folyton azt mondogassák, hogy a «Disunion», utolsó napjait éli. Az öreg Jolyon is mondott néha ilyeneket, bár komolyan nem vette és pedig olyan modorban, amely egy rendes szabású klub-embert néha bosszantott is.

- Ugyan miért nem lépsz ki ebből a társaságból? - kérdezte tőle gyakran Swithin, őszinte bosszankodással. - Miért nem lépsz be a Poliglottba? Olyan bort, amilyen a mi Heidsieckünk, sehol sem kapsz Londonban húsz shillingen alul, aztán lehalkítva a hangját, hozzátette: «Nincs már több belőle, csak 5000 tucat és én életem minden estéjén megiszok egy üveggel».

- Majd gondolkozom róla, - szokta ilyenkor az öreg Jolyon válaszolni, de ha gondolkozott a dolgon, akkor mindig az jutott eszébe, hogy ötven fontot kell fizetnie, hogy beléphessen és négy vagy öt évig eltart, amíg az évi tagsági díjjal ez a nagy összeg letörlesztődik. S azért továbbra is csak gondolkozott a dolgon.

Túlságos öreg volt ahhoz, hogy liberális legyen s régóta elvesztette hitét klubjának politikai elveiben, azt is tudták róla, hogy «nyomorult fecsegésnek» szokta nevezni, de bizonyos örömet szerzett neki, hogy továbbra is a tagok sorába tartozzék, bár a társaság elvei homlokegyenest ellenkeztek az övéivel. Mindig félvállról nézte ezt az egyesülést, mert sok esztendővel ezelőtt lépett be a tagok sorába, akkor, amikor nem vették fel a Hotch-Potch Klubba, azzal az indokolással, hogy nyílt üzlete van. Mintha bizony nem volna olyan legény, mint akármelyikük. Természetes tehát, hogy lenézte azt a klubbot, amely viszont igenis felvette a tagjai sorába. Nagyon sovány volt ez a társaság, amely itt összegyűlt, igen sok a Citybeli ember: tőzsdeügynökök, ügyvédek és a többi! Mint a legtöbb erős jellemű emberben, benne sem lakott túlsók eredetiség s az öreg Jolyon ezért becsülte le azt a társadalmi osztályt, amelyhez tartozott. Hűségesen betartotta ugyan osztályának minden szokását, társadalmi és egyéb téren is, de titokban «köznapi társaságnak» nevezte őket.

Az évek és a filozófia, amelyből meglehetős porció lakott benne, elfeledtette már egykori vereségének emlékét és ez a Hotch-Potch Klub úgy szerepelt gondolataiban, mint a londoni klubok királynője. Hiszen már évek óta maga is régen tagja lehetne, de az a hanyag mód, amellyel barátja, Jack Herring őt annak idején ajánlotta, megriasztotta az öreg urat, talán a klub tagjai sem tudták, mit cselekedtek akkor, amikor őt elutasították. Hiszen fiát az első intrádára felvették és az öreg Jolyon úgy tudta, hogy a fia még mindig a tagok közé tartozik, mert nyolc évvel ezelőtt a klub papírján írt levelet kapott tőle.

Hónapok óta nem járt már a Disunion közelében sem, azóta a klubházat olyan tarka-barka módon átalakították, ahogy az emberek öreg házakat és öreg hajókat szoktak dekorálni, amikor minden áron túl akarnak adni rajtuk.

- Utálatos színűre festették ezt a dohányzót, - gondolta magában, - de az ebédlő az megjárja.

A nagy ebédlő csokoládé-barna színe, amelyet csak itt-ott szakított meg világoszöld színfolt, megnyerte a tetszését.

Megrendelte a vacsoráját, aztán ugyanabba a sarokba telepedett, talán ugyanahhoz az asztalhoz is (nem igen haladtak előre a dolgok a Disunion-ban, bár a klub hivatalosan a radikális haladás híve volt), mely asztalnál ő meg a fia, a fiatal Jolyon szoktak üldögélni 25 esztendővel ezelőtt, amikor a gyereket szünidőben elvitte magával a Drurylane színházba. A fiú szerette a színházat és az öreg Jolyon emlékezett rá, hogyan ült vele szemben az asztal túlsó felén, gondos, de nagyon áttetszőén hanyag modor alá rejtve izgalmát.

Sőt mi több, ma este ugyanazt a vacsorát rendelte, amelyet a fia szokott rendelni, valahányszor a klubban együtt vacsoráztak, levest, sült halat, szeletet és tortát. Bár most is itt ülne vele szemben!

Tizennégy esztendeje nem találkoztak már, apa és fia. És nem most történt először e tizennégy esztendő alatt, hogy az öreg Jolyon azon gondolkodott, vajon nem viselkedett-e kárhoztatandó módon fiának ebben a dolgában. Egy szerencsétlen szerelmi história, amely ahhoz a kis kacérhoz, Thornworthy Anthony leányához, Danae-hoz fűzte, akinek most Danae Pellew a neve, vetette őt June anyjának a karjaiba. Talán neki, az apának, lett volna kötelessége, hogy elkapja ennek az elgördülő házasságnak a kerekét, hiszen mind a ketten olyan fiatalok voltak, de mivel attól félt, hogy az érzékeny fiú könnyen esik lelkiismeretlen nő martalékául, maga is igyekezett minél előbb megházasítani a fiatal Jolyont. Es négy év múlva tényleg bekövetkezett a katasztrófa. Az természetesen lehetetlen volt, hogy fiának viselkedését ebben a katasztrófában helyeselje, a nevelése és a józan esze, e két hatalmas tényezővel kapcsolata, amelyekre minden elve támaszkodott, világosan megmondták neki, hogy ez lehetetlen, de a szíve majd megszakadt belé. Ennek a históriának a komor és lelkiismeretlen rohama kizárt minden könyörületességet. Aztán megitt volt June, ez a lángoló hajú kis csöppség, aki egészen hozzáfonódott, át meg átfonta egész lelkét, egész szívét, amelynek az volt eztán a rendeltetése, hogy apró és gyámoltalan kis dolgok menedékhelyévé változzék. Jellemző magába látással meggyőződött arról, hogy vagy az egyiktől vagy a másiktól meg kell válnia s ilyen helyzetben a félrendszabályok mit sem használnak. Ez volt tragédiájának végső oka. És az apró, gyámoltalan jószág győzött. Nem lakhat jól a kecske, a nélkül, hogy a káposzta el ne tűnjön s így a fiának mondott istenhozzádot.

S ez az istenhozzád azóta tart.

Felajánlotta a fiatal Jolyonnak, hogy mérsékelt összegű évi járadékot juttat neki, de a fia elutasította és ez az elutasítás talán jobban bántotta az apát, mint minden egyéb, mert ezzel kiesett a kezéből szíve mélyén gyökerező szeretetének utolsó szála és ezzel olyan kézzelfoghatóvá és szilárd bizonyítékává vált a visszautasítás a szakításnak, amilyen csupán egy vagyonjogi szerződés lehet, vagyontárgyak ajándékozása vagy visszautasítása.

A vacsorának nem volt se sava, se borsa, a pezsgő, amit megivott, keserű ^olt és savanyú, nem olyan, mint a Veuve Clicquot régmúlt napokban.

Mialatt kávéját kavargatta, elhatározta, hogy elmegy az Operába. A Timesben - a többi újságban nem bízott - elolvasta az esti színlapokat. A Fideliót adták az Operában. Fejébe nyomta öreg cilinderét, amelynek karimája a sok használattól laposra vált s amelynek óriási kerülete volt és úgy hatott, mint dicső napok emléke, kihúzta zsebéből rendkívül vékony levendulaszínű bőrkesztyűjét, melynek erős szivarszaga volt, lévén állandó helye a felöltője belső zsebében, a szivaros tárcája közvetlen szomszédságában s aztán kocsiba szállott.

A kocsi fürgén robogott végig az utcákon s az öreg Jolyont meglepte, milyen élénk forgalom van az esti órákban.

- A szállodák nagyszerű üzleteket csinálhatnak, - gondolta magában. - Néhány évvel ezelőtt még nyoma sem volt ezeknek a nagy szállóknak. Nagy megelégedést szerzett neki az a gondolat, hogy a közelben van egynéhány ingatlana. Nagy ugrásokkal kell, hogy ezeknek az ingatlanoknak az értéke most már emelkedjék. Micsoda forgalom!

Ebből azonban olyan furcsa, személytelen töprengés fakadt ki lelkében, amely annyira elütött a Forsytek gondolkodásától s amelyben talán jórészt a titka is rejlett annak a fölénynek, amellyel közöttük állott. Milyen apró sejtek az emberek és milyen durva népség tulajdonképpen! És vajon mi lesz belőlük?

Megbotlott, mikor kiszállott a kocsiból, a kocsisnak odaadta járandóságát, egy fillérrel sem többet s lassan felment a pénztárhoz, hogy egy páholyt váltson magának. Megállott, tárcájával a kezében, mert mindig tárcában hordta a pénzét, sohasem tetszett neki az a szokás, amit mostanában lehet látni fiatalembereknél, hogy szabadon hordják zsebükben a pénzüket. A pénztáros kihajolt a kis ablakán, mint öreg kutya az ólból.

- Na de ilyent, - szólott meglepett hangon, - hiszen ez Mr. Jolyon Forsyte! Bizony ő az! Nem láttam önt uram, hosszú évek óta. Bizony, bizony, más időket élünk ma, mint amilyenek a régiek voltak. Hiszen ön meg a fivére, meg Mr. Traquair s Mr. Nicholas Treffry hat vagy hét páholyt béreltek évről-évre, minden szezonban. És hogy van ön, sir?! Nem fiatalodunk, ugye!

Az öreg Jolyon szemében mély sugár csillant meg, aztán letette az aranyat a jegyért. Mégse feledkeztek meg róla! Aztán úgy lépdelt befelé a nyitány zenéjének ütemére, mint öreg csataló az ütközetbe.

Összehajtogatta a kalapját, leült, a régi mozdulatokkal húzta le ujjáról a levendulaszínű keztyűt, aztán szeméhez emelte a látcsövét és alaposan szemügyre vette a közönséget. Mikor végre letette a látcsőt összehajtogatott kalapjára, szemét a függönyre szegezte. Soha annyira nem hatolt lelkébe a tudat, hogy neki egyszer s mindenkorra vége. Hol van az a sok asszony, az a sok csinos asszony, akik valaha megtöltötték ezt a termet? Hová tűnt a régi érzés szívéből, amellyel egykor a nagy énekművészek megjelenését várta? Hol van az a felemelő, az a mámorító életöröm és hol van az az erő, amellyel mindezt élvezni tudta?

Ő volt a maga korának legismertebb operabarátja. Ma már nincsen opera! Az a fráter, az a Wagner, mindent tönkretett, nincs már melódia, nincsen hang, amely a melódiákat elénekelje. Pedig milyen csodálatos énekesek voltak! Jobb hazába költözött valamennyi! És figyelő érzékkel kísérte, mint játszák végig a régi jeleneteket és fojtogató érzés vett erőt a szívén.

A füle fölött göndörödő ősz fürttől a cúgos lakkcipőbe bujtatott lábáig nem volt gyenge vagy erőtlen vonás az öreg Jolyon alakján. Szálas volt, majdnem olyan egyenes és szálas, mint a régi időkben, amikor minden éjszaka eljárt ide és a szeme is olyan jó volt - majdnem olyan jó. De milyen fáradt és csalódott érzés lakott most a lelkében!

Egész életében az volt a szokása, hogy élvezze a dolgokat, még a tökéletlen dolgokat is, pedig volt tökéletlen dolog elég, bizonyos mérséklettel élvezte őket azért, hogy megőrizze a fiatalságát. De az élvezet ez ereje most már elhagyta őt, elhagyta őt a filozófiája is és nem maradt benne egyéb, mint az a szörnyű érzés, hogy mindennek vége. Még a foglyok karát, még Flórián énekét sem élvezte, még ezeknek sem volt ereje ahhoz, hogy a magányosság komorságát eloszlassák.

Ha legalább Jo volna a közelében! A fiú most már vagy 40 esztendős lehet. Egyetlen fiának tizennégy életévét így elpazarolta. Pedig Jo sem volt többé a társadalom számkivetettje. Házas ember volt! S az öreg Jolyon nem tudta megállni, hogy házasságkötésének aktusát ne ismerje el azzal, hogy fiának egy 500 fontról kiállított csekket küldött, A fiú azonban visszaküldte ezt a csekket egy levélben, amelyet a klubjából írt s amely a következőképpen hangzott:

- Kedves apám! Bőkezű ajándékát örömmel fogadtam, mint annak a jelét, hogy talán már nincsen olyan rossz véleménnyel rólam. Visszaküldöm önnek ezt a csekket, de ha helyesnek találja, hogy ezt az összeget annak a kis fiúnak a javára kamatoztassa, aki a mi keresztnevünket és családi nevünket is viseli, nagyon boldoggá tenne vele.

Szívből remélem, hogy az egészsége éppen olyan jó, mint valaha.

Az ön szerető fia Jo

Ez a levél pontos hasonmása volt a fiúnak. Mindig kedves gyerek volt. Az öreg Jolyon erre így válaszolt:

Kedves fiam Jo!

Az összeget (500 font) úgy könyveltem el, mint Jolyon Forsyte követelését és pontosan el fogom könyvelni az utána járó öt százalékos kamatot is. Remélem, hogy jól megy sorod. Az egészségem jelenleg rendben van.

Szeretettel vagyok hűséges apád

Jolyon Forsyte.

És minden esztendő első napján kiegészítette a tőkét a kamatokkal és további 100 fonttal. A tőke egyre gyarapodott, jövő év elsején 1500 és egy-néhány fontot fog kitenni. Nehéz elmondani, milyen jóleső érzéssel vezette be ezeket a tételeket évről-évre. Viszont a levélváltás ezzel véget ért.

Bármennyire szerette is a fiát és bármilyen erős volt is benne az ösztön, melyet részben örökölt, részben, mint az osztályához tartozó emberek ezreinél, annak az eredménye volt, hogy folyton üzleti ügyeket intézett és figyelt meg s ennek folytán az emberek cselekedeteit inkább az eredményekhez, mint a saját érzéseihez mérte, szíve fenekén bizonyos szorongó érzés lakott a fia sorsát illetőleg. Az adott körülmények között ennek a fiúnak el kellett volna züllenie, ez a törvény volt megszabva minden regényben, prédikációban és színdarabban, amiket valaha elolvasott, hallott vagy végignézett.

Miután visszakapta fiától a csekket, úgy érezte, hogy valahogy ez a dolog nincsen rendjén. Miért is nem züllött el ez a fiú? Vajon ki tudná ezt megmondani?

Azt persze hallotta, - úgy áll a dolog, hogy addig járt utána, amíg meg nem tudta, - hogy Jo St. Johns Wood-ban lakik, hogy a Wistaria Avenuen van egy kis kertes háza, hogy a feleségével társaságba is eljár, - persze nagyon fura társaság lehet - hogy két gyermekük van, a kis fiút Jollynak nevezik (az adott körülmények között ez a név cinikusnak tetszett a szemében és az öreg Jolyon félt is a cinizmustól, meg utálta is) és egy kis lányuk, Holly, aki már a házasságkötés után született. Ki tudná megmondani, hogy a valóságban milyen vagyoni viszonyok között él a fia? Azt az évjáradékot, amelyet anyjának édesapjától örökölt, tőkésítette és mint hajóbiztosító dolgozik, de festegetni is szokott - vízfestményeket. Az öreg Jolyon ezt jól tudta, mert titokban, időről-időre megvette egy-egy képét, ha véletlenül meglátta a fia nevét egy-egy festmény sarkában, amely a Thames-folyót ábrázolta és valamelyik műkereskedő kirakatában volt kitéve. Gyenge munkáknak tartotta őket és az aláírás miatt nem is akasztotta ki a szobája falára, hanem egy szekrényben elzárva tartogatta.

Mialatt a nagy Operában ült, szörnyű vágyakozás fogta el, hogy fiát viszontlássa. Eszébe jutott az idő, amikor barna szövetruhában bujkált a gyerek a keresztberakott lábai alatt, azok a napok, amikor lovagolni tanította a kis gyereket és a pónija mellett futott, az a nap, amikor először kísérte iskolába. Melegszívű, szeretetreméltó kis kölyök volt. Miután Etonba került, talán túl nagy mértékben sajátította el azt a nagyon kívánatos modort, amelyről az öreg Jolyon persze jól tudta, hogy csak ilyen iskolában lehet megszerezni, igen sok pénz árán, de azért mindig nagyon jó barátja maradt apjának. Mindig jó barátja volt, még akkor is, amikor már a cambridge-i egyetemre járt, egy kicsit eltávolodott talán, mivel olyan jó nevelésben volt része. Az öreg Jolyonnak rendíthetetlen véleménye volt az angol középiskolákról és egyetemekről és megható csodálkozással, de gyanakvással is nézte ezt a rendszert, amely az ország legfelsőbb rétegeinek gyermekeit nevelte s amelyben neki, sajnos, sohasem lehetett része. Most, hogy June elment hazulról és elhagyta őt, mert hiszen úgyszólván elhagyta, milyen megnyugvás volna, újból látni a fiát. Az öreg Jolyon úgy érezte, hogy árulást követ el e vágyakozással a családja, az elvei és az osztálya ellen és a szemét a színpadon éneklő művészre szegezte. Nagyon szegényes előadás, nagyon nyomorúságos éneklés ez! Ez a Flórián pedig valóságos komédiás.

Vége volt az előadásnak. De könnyen lehet ma sikert aratni!

A sűrű embertömeggel teli utcán elcsípett egy kocsit, egy kövér és nálánál jóval fiatalabb úriember orra előtt, aki már a sajátjának nézte. Az útja hazafelé, a Pali Mállón keresztül vezette s a kocsis, mikor a sarokra ért, a helyett, hogy a Green Parkon keresztül hajtott volna, a St, James Streetre fordult be. Az öreg Jolyon már éppen ki akart szólni a kocsisnak, mert nem tűrhette, hogy a kocsis a hosszabb úton hajtson, de amikor megfordult, látta, hogy éppen a Hotch-Potch Klub elé értek és az a vágyakozás, amely titokban egész este dúlt benne, most erőt vett rajta. Kiszólt a kocsisnak, hogy álljon meg. Bemegy és megkérdi, tagja-e még Jo a klubnak.

Kiszállt és bement. Az előcsarnok pontosan ugyanolyan volt, mint akkor, amikor még Jack Herringgel járt ide vacsorázni, akkor itt volt a legjobb szakács Londonban. S azzal az egyenes, ravasz pillantással nézett körül az előcsarnokban, amelynek egész életében köszönhette, hogy jobban kiszolgálták, mint a legtöbb embert.

- Mr. Jolyon Forsyte tagja még a klubnak?

- Igen, sir, most éppen itt van. - Kit szabad jelentenem?

Az öreg Jolyon visszahőkölt.

- Az apját, - felelte.

S miután ezt kimondta, egy helyben megállott, háttal a kandallónak.

A fiatal Jolyon éppen távozni készült a klubból, már fejébe nyomta a kalapját s megindult, hogy végig menjen ez előcsarnokon, mikor a portás elébe lépett. Nem volt többé fiatal, a haja megszürkült, az arca pedig, mely keskenyebb kiadása volt apja ábrázatának, ugyanolyan vastag lekonyuló a bajusza, határozottan elnyűtt volt. A hír hallatára elsápadt. Hosszú esztendők után ez a találkozó szörnyű volt, mert nincs olyan szörnyű e világon, mint egy drámai jelenet. Szó nélkül léptek egymás elébe és fogtak kezet. Azután az apa megremegő hangon így szólt:

- Hogy vagy, fiam?

S a fiú felelt:

- És hogy van maga, apám?

Az öreg Jolyon keze megremegett a vékony, levendulaszínű kesztyűben.

- Ha egy irányban tartasz velem, - mondotta, - akkor elviszlek magammal.

És mintha régi szokásuk volna, hogy minden este hazakísérjék egymást, kimentek az utcára és beszálltak a kocsiba. Az öreg Jolyon úgy vélte, hogy a fia megnőtt. Általában férfiasabb lett, volt a véleménye. A fia arcának természetes, szeretetreméltó kifejezése fölé egy kissé gúnyos álarc borult, mintha az élet körülményei kényszerítették volna e páncél használatára. A vonásai határozottan Forsyte-re vallottak, de az arc kifejezése inkább a tudós vagy a bölcselő befelé fordult tekintete volt. Kétségtelen, kénytelen volt e tizenöt esztendő alatt gyakran vetni egy-egy pillantást a lelkébe.

A fiú, mikor apját először meglátta, határozottan megrendült, olyan öregnek és fáradtnak látta, de amikor a kocsiban ültek, úgy vélte, hogy alig változott. A pillantása még mindig olyan volt, amilyennek emlékezetből olyan jól ismerte, még mindig egyenesen tartotta magát és keményen nézett a világba.

- Jól nézel ki, apám.

- Középfinoman, - felelte az öreg Jolyon.

Olyan erős aggodalom karmai között vergődött, hogy érezte, muszáj szavakba öltöztetnie. Miután így visszaszerezte a fiát, úgy érezte, meg kell állapítani, milyen anyagi helyzetben él.

- Jo, - kezdte, - nagyon szeretném tudni, hogy pénz dolgában hogyan állasz? Azt hiszem, adósságaid vannak.

Szándékosan választotta ezt a formát, hogy fia könnyebben tehessen vallomást.

A fiatal Jolyon ironikus hangon így szólt:

- Nem, nincsenek adósságaim.

Az öreg Jolyon látta, hogy a fia haragszik és megfogta a kezét. Nagy dolgot kockáztatott most, de viszont tudta, hogy Jo soha életében nem volt haragtartó. A kocsi tovább hajtott és nem váltottak egy szót sem, amíg Stanhope Gate-hez nem értek. Az öreg Jolyon invitálta, hogy jöjjön be, de a fiatal Jolyon a fejét rázta.

- June nincsen itthon, - nyugtatta meg gyorsan az apa, - látogatóba utazott el ma. Azt hiszem, tudod, hogy jegyben jár és férjhez megy.

- Máris? - dörmögte a fiatal Jolyon.

Az öreg Jolyon kiszállott és megfizette a kocsis járandóságát. Most esett meg vele életében először, hogy egy aranyat adott egy shilling helyett. De csak tévedésből.

A kocsis a pénzt a szájába dugta, titokban végigvágott a lova hasán és elvágtatott.

Az öreg Jolyon csöndesen megfordította a kulcsot a zárban, kitárta az ajtót és intett a fiának. A fiú elnézte, amint az apja tempósan felakasztja a kabátját, miközben olyan kifejezés ült az arcára, mint amilyent egy kis fiú szokott vágni, amikor cseresznyét készül csenni.

Az ebédlő ajtaja nyitva állott, a gázcsillár lángjai félig le voltak csavarva. A teáskanna alatt spirituszláng sziszegett és közvetlen közelében a nagy ebédlőasztalon egy cinikus képű macska mélyen aludt. Az öreg Jolyon nyomban elhessegette. Ez a kis jelenet könnyített az érzésein; kalapjával hajszolta az állatot.

- Bolhái vannak, - mondotta, - miközben kizavarta a szobából. Az előcsarnok ajtajában, amely az alagsorba vezetett, addig pisszegett az öregúr, mintha ezzel kergetné el a macskát, míg szinte véletlen szerencse gyanánt megjelent az inasa.

- Lefekhet Parf itt, - szólt neki az öreg Jolyon, - majd én bezárom az ajtót és eloltom a gázt.

Mikor újból bement az ebédlőbe, a szerencsétlen macska megint ott haladt előtte, magasra emelve a farkát, mintha ezzel akarná elárulni, hogy nagyon jól látta elejétől kezdve, hogy csak az inast akarta távol tartani a lakástól.

Az öreg Jolyon házi dolgaiba a szerencsétlen véletlen mindig belejátszott.

A fiatal Jolyon nem tudta megállni, hogy el ne mosolyodjék. Nagy mestere volt az iróniának és úgy látta, hogy mindaz, amit ez este látott, az irónia színezetét viseli magán. Ez a kis jelenet a macskával, saját leánya eljegyzésének ez a bejelentése! Szóval olyan kevés köze vagy beleszólni valója van a leánya dolgaiba, mint a macska életébe. És a dolgok e költői igazságszolgáltatása megrendítette őt.

- Milyen most az én June leányom? - kérdezte.

- Kicsi teremtés, - felelte az öreg Jolyon, - azt mondják, hogy hozzám hasonlít, de ez csak bolond beszéd. Inkább olyan mint az édesanyád volt, ugyanolyan a szeme és a haja!

- Ó, és legalább csinos?

Az öreg Jolyonban sokkal erősebb volt a Forsytelélek, semhogy valamit nyíltan dicsérjen, különösen olyasmit, amit maga is őszintén csodált.

- Nem mondhatnám, hogy csúnya volna, vérbeli Forsyte álla van. Nagyon üres lesz ez a ház, ha ő elmegy, Jo.

Az arca kifejezésének láttára a fiatal Jolyon megint csak megrendült, mint akkor, amikor először pillantotta meg apját.

- És vajon mit kezdesz akkor, apám?

- Hogy én mit kezdek? - felelte az öreg Jolyon és a hangja haragosan megcsuklott. - Nyomorúságos munka lesz itt élni egyedül. S nem tudom, hogyan fog végződni. Bár Isten adná… De hirtelen lenyelte a mondat felét és hozzátette: - Hiszen éppen az a kérdés, mit kezdjek ezzel a házzal?

Az ifjú Jolyon körülnézett a szobában. Egész különösen tágas és egyhangú volt ez a szoba, amelynek falát óriási csendélet-képek díszítették, amelyekre gyerekkora óta olyan jól emlékezett. Alvó kutyákat ábrázoltak a képek, amelyek a fejüket sárgarépa kötegeken pihentették és körülöttük csöndes meglepetéssel hagymák és szőlőfürtök hevertek. Ez a ház óriási volt, akár egy fehér elefánt, de nem tudta elképzelni, hogy apja kisebb házban is eltudjon lakni. S annál ironikusabb színben tűnt fel előtte a kérdés.

Az öreg Jolyon, családjának és osztályának és hitének e hatalmas képviselője, fehér hajával és boltozatos homlokával ott ült a karosszékben, a mérséklet, a rend és a tulajdon szeretetének képviselője gyanánt. S nem volt Londonban nálánál magányosabb öreg ember.

Itt ült szobájának komor kényelmében, nagy erők hatalmának játékszere gyanánt, amely erők nem törődtek se családdal, se osztállyal, se hittel, hanem gépszerűen, halotti biztonsággal törtek kifürkészhetetlen célok felé. Ez a gondolat ötlött a fiatal Jolyon fejébe, aki a dolgokat tárgyilagos szemmel nézte.

Szegény, öreg apa! Hát ez volt a vég, amelynek a kedvéért olyan ragyogó mérséklettel élte életét? Hogy egyedül maradjon, hogy egyre öregebb és öregebb legyen és vágyakozva keressen egy lelket, akihez szólhasson?

Az öreg Jolyon viszont szintén a fiát nézte. Nagyon vágyódott azután, hogy sok mindenről elbeszélgessen, amelyekről az évek során nem volt módjában beszélnie. Lehetetlen volt bizalmasan és komolyan megvallani June-nek azt a meggyőződését, hogy Soho környékén az ingatlanok ára emelkedni fog, hogy nagyon aggasztja ez a szörnyű hallgatás, amelybe Pipin, az új szénbányatársaság igazgatója, amelynek az öreg Jolyon az elnöke, egy idő óta burkolódzik s hogy mennyire bosszantja őt az amerikai Golgotha-részvények áresése vagy pláne, hogy megbeszélje vele azt, milyen úton-módon, mely befektetések segélyével tudná elkerülni az örökösödési illetéknek a megfizetését, amely halálával esedékessé válik. De egy csésze tea hatása alatt, amelyet beláthatatlan időkig kavargatott a kanalával, végre megszólalt. Az életnek új kilátója tárult fel előtte, a beszélgetések ígéretföldje, ahol menedéket talál a megbánás és az aggodalmak hullámai elől, ahol megbékítheti lelkét a tervezgetések ópiumával, hogyan kerekítse ki a vagyonát és hogyan tegye örökéletűvé egyéniségének azt a részét, amelyhalála után is életben marad.

Jolyon fia mindig jól tudott hallgatni, ez volt a legjobb tulajdonsága. A szemét le nem vette apja arcáról, csak itt-ott vetett közbe egy-egy kérdést.

Az óra megkondult, mielőtt az öreg Jolyon befejezte volna mondanivalóját és az ütések hangjára fölébredtek lelkében régi elvei. Meglepett arccal húzta ki zsebéből az óráját:

- Le kell feküdnöm Jo, - mondotta.

A fiatal Jolyon felállott és kinyújtotta a kezét, hogy felsegítse a székből apját. Az öreg férfiarc fáradtnak és beesettnek látszott megint és állhatatosan elfordította a szemét.

- Isten veled fiam, vigyázz magadra.

Egy percig sem tartott s a fiatal Jolyon sarkon fordult és kiment az ajtón. Alig látott a sötétben és a mosolya kissé remegő volt. Tizenöt esztendő óta, amikor először jött rá arra, hogy az élet nem olyan egyszerű, sohasem látta ilyen különösen bonyolultnak.

Harmadik fejezet
Vacsora Swithinnél

Swithin narancs- és világoskék színű ebédlőjében, amelynek ablakai a parkra nyíltak, tizenkét vendégre volt terítve a kerek asztal.

A mennyezet közepéről a metszett üvegcsillár úgy csüngött alá, mint egy óriási stalaktit és sugarait nagy, aranykeretű tükrök s alattuk kis asztalok márvány fedőlapjai verték vissza s a bőrrel bevont nagy karosszékek aranyos díszei. E szobában minden a szépség szeretetét árulta el, amely mélyen gyökeredzik minden családban, amelynek magának kellett utat törnie a felső társaságba, a természet köznapi mélységeiből. Swithin különben is türelmetlenül távolított el a közeléből minden szimpla tárgyat, annyira szerette a pompát és ennek köszönhette a maga osztályában azt a hírét, hogy kitűnő, bár kissé pompázó ízlésű ember. S abból a tudatból, hogy senki sem lépheti át szobájának a küszöbét, a nélkül, hogy nyomban meg ne állapítaná, hogy gazdag ember házába került, olyan nyugodt és hosszú boldogságot merített, aminőt élete semmiféle jelenségének nem köszönhetett.

Mióta föladta üzletét, - ingatlanügynök volt - amely foglalkozást, különösen ami az árverések rendezését illeti, meglehetősen lenézett, természetes ösztönénél fogva arisztokratikus hajlamoknak hódolt.

Élete késő napjainak tökéletes fényűzésében olyan jól érezte magát, mint légy a cukorban és gondolkozása, amely meglehetősen resten mozgott reggeltől estig, két ellentétes és furcsa mozgalom színhelye volt. Az egyik a lassú és begyökeredzett megelégedés, hogy maga tört utat magának és maga szerezte a vagyonát, a másik az az érzés, hogy olyan előkelő úriembernek, mint neki, sohasem szabadott volna gondolatait munkával beszennyeznie.

A faliszekrény mellett állott, fehér mellényében, nagy arany-bronz gombokkal és figyelte, mint húzza ki inasa a dugót a három pezsgősüvegből, amelyek mélyen voltak beágyazva a jeges vödrökbe. Magas állógallérja hegyes sarkai között, amelyek szorították ugyan a nyakát, de amelyeket semmi áron sem cserélt volna fel alacsonyabbal, alsó állának fehér húsa mozdulatlanul megmerevült. A szeme egyik palackról a másikra járt. Valamin törte a fejét és a következőképpen számolgatott magában: Jolyon megiszik egy pohárral, lehet, hogy kettővel, mert nagyon vigyáz magára. James ma már alig iszik bort, Nicholas és Fanny nem valószínű, hogy mást igyanak, mint vizet, Soames nem számít, ezek a fiatal urak - Soames 31 esztendős - nem tudnak inni! De Bosinney? Mikor ez idegen névhez ért, aki valahogyan kívül esett bölcselkedése határain, Swithin egy pillanatra megállóit. Gyanakvás ébredt fel lelkében. Nem lehessen előre tudni! June csak egy leány, hozzá még szerelmes is! Emily (Mrs. James) szereti a jó pezsgőt. Juleynak, a jó öreg léleknek, túlságosan savanyú ez a fajta, gyenge ízlése volt mindig, ami pedig Hatty Chesmant illeti, mikor erre az öreg barátnőjére került a sor, szemének tiszta tükrét a gondolat homályosította el. Nem lepné meg, ha meginna egy fél üveggel!

De amikor az utolsó vendégéhez ért, olyan kifejezés jelent meg az arcán, mint mikor a macska dorombolni készül: Mrs. Soames! Sokat nem igen iszik, de nagyon megbecsüli azt, amit iszik és élvezet jó bort önteni a poharába. Csinos asszony s neki rokonszenves is!

Ha reá gondolt, úgy érezte, mintha pezsgőt ivott volna. Élvezet jó borral szolgálni fiatal nőnek, aki olyan csinos, aki érti a módját, hogyan öltözködjék, akinek szeretetreméltó modora van s aki igen előkelő megjelenésű - öröm ilyen vendéget fogadni. Feje a gallér hegyes végei között ez este először mozdult meg egy kissé, fájdalmasan.

- Adolf, - szólt a szolgának, - készítsen be még egy palackkal.

Ő maga jócskán tudott inni, mert hála Bright receptjeinek, nagyszerűen érezte magát és volt olyan óvatos, hogy ma ebédet sem evett. Már hetek óta nem érezte magát ilyen jól. Kissé kitolva felső ajkát, kiadta az utolsó utasításokat.

- Adolf, egy parányi indiai szószt, amikor beszolgálja a sonkát.

Aztán kiment az előszobába és letelepedett egy széknek a szélére, szétfeszítve a két térdét és hatalmas, tornyosuló alakja nyomban várakozó, különös, ősi mozdulatlanságba merevedett. De kész volt arra, hogy az első jelre felemelkedjék ültéből. Már hónapok óta nem látott senkit sem vacsorára. Ez a vacsora, amelyet June eljegyzésének tiszteletére rendezett, eleinte unalmasnak és fáradtságosnak tetszett (mert a Forsyte-családban vallásos szertartásossággal ragaszkodtak ahhoz a szokáshoz, hogy ünnepélyes vacsorákat rendezzenek a családban történt eljegyzések tiszteletére) de az a munka, amellyel a meghívók elküldése és a vacsora megrendelése járt, elmúlott és most kellemes izgalomba lendült a lelke. Mialatt így ült a széken, órával a kezében, simán és hájasan és aranyos sugarakkal, mint egy kerek vajtömb, nem járt az eszében semmi.

Magas termetű ember, aki barkót viselt a füle alatt és valaha Swithin szolgálatában állott, de most fűszeresboltja volt a környéken, lépett be az ajtón és jelentette:

- Mrs. Chesmann, Mrs. Septimus Small!

A két hölgy bejött az ajtón, aki elől jött vörösbe volt öltözve, az arcán két nagy, pontosan megrajzolt vörös folttal és kemény, merész tekintetű volt a szeme. Egyenesen Swithinnek tartott és előre nyújtotta hosszú, kökörcsinszínű kesztyűbe bujtatott kezét.

- Well Swithin, - mondotta, - évszázadok óta nem láttam. Hogy van? Hogy maga milyen kövér lett, drága fiam!

Swithin merev pillantása árulta el egyedül belső izgalmát. A lelkében tompa és haragos érzés kerekedett felül. Köznapi nagyon, hogy az ember kövér legyen, de még köznapibb ezt emlegetni. Nagy mellkasa van, ez az egész. Azután a nővére felé fordult, megszorongatta a kezét és parancsoló hangon mondotta:

- Well, Juley!

Mrs. Septimus Small volt a négy nővér között a legmagasabb, jóságos, kerek, öreg arca kissé megsavanyodott, számtalan apró fürt keretezte be ezt az arcot, mintha vasálarcban járna, amelyet hirtelen levettek s most a lábadozó hús apró csigákban dagadozna ki. Híres volt arról, hogy mindig olyant mond, ami nincs a helyén s miután önfejű volt, mint a családjának minden tagja, ha egyszer kimondotta, akkor ragaszkodott is hozzá és a kellemetlen kijelentéseket egyre újakkal tetézte. Mikor a férje meghalt, ez a családi nyakasság, a tényekhez való ez a ragaszkodás meddő formákat öltött benne. Sokat szeretett beszélni és ha tűrték, akkora legkisebb felindulás nélkül órákon át mesélt, epikus egyhangúsággal mondva el a számtalan esetet, amelyekben a szerencse olyan kegyetlenül bánt el vele. De sohasem vette észre, hogy a hallgatóság legtöbbször a véletlennek adott igazat, mert Juley néni igen jószívű nő volt.

Miután a szegény lélek évek hosszán üldögélt a férje betegágya mellett (aki igen gyenge testalkatú férfi volt) ehhez a szokásához továbbra is ragaszkodott és később számtalan alkalma adódott arra, hogy leírhatatlanul hosszú időt töltsön el betegágyak mellett, hogy beteg rokonait, gyerekeket és egyéb gyámoltalan emberpéldányokat elszórakoztasson, de sohasem tudott megszabadulni attól az érzésétől, hogy a világ hálátlanok gyülekező helye, amelyben rendes embernek nincs mit keresnie. Vasárnaponkint egy rendkívül szellemes prédikátor, Reverend Thomas Scoles lábainál üldögélt, akinek igen nagy befolyása volt rá, de még azt is el tudta mindenkivel hitetni, hogy életének ez is csak szerencsétlensége. Valóságos közmondássá vált a családban, és ha valakiről megállapították, hogy különösen elszomorító emberpéldány, arról azt szokták mondani, hogy «valóságos Juley néni». Az ilyen életmód negyvenéves korára minden embert megölt volna, aki nem volt Forsyte, de Juley néni hetvenkét esztendős volt ma és soha életében nem volt jobb színben. És ha az ember elnézte, akkor az a meggyőződése támadt, hogy az élet örömeinek olyan képessége lakik még benne, amely csak később kerülhet felszínre. Három kanári madara volt, egy macskája, a Tomy, és egy fél papagálya, - mert a másik fele Hester nővéréé volt - és ezek a szegény állatok (amelyeket gondosan igyekeztek elrejteni Timót öccsük elől, akit az állatok idegessé tettek), nem lévén emberi teremtmények s fölismervén, hogy milyen lélek lakik Juley néniben, szenvedélyesen ragaszkodtak hozzá.

Komor pompával volt ez este felöltözve, fekete selyemruhába és óvatos háromszögben volt a lilaszínű betét a mellén kivágva, míg szikár nyakát fekete bársonyszalag övezte körül. A fekete és lila színösszeállítást úgyszólván minden Forsyte estélyi ruhában nagyon illendőnek tartotta.

Ajkait felbiggyesztve fordult Swithin felé és így szólt:

- Anna érdeklődött irántad. Már egy évszázada felénk se nézel.

Swithin a két hüvelykujját a mellénye felső kivágásába akasztotta és így felelt:

- Anna nagyon gyengének látszik az utóbbi időben. Orvost kéne hivatni hozzá.

- Mrs. és Mr. Nicholas Forsyte!

Nicholas Forsyte magasra felrántva négyszegletes szemöldökét, mosolyogva jött be. A mai nap folyamán sikerült nyélbe ütnie azt a tervét, hogy egy felsőindiai néptörzset levigyenek Ceylonba, az aranybányákba. Kedvenc terve volt ez, amelyet nagy nehézségek ellenére hajtott végre és joggal volt jó kedvében. Ezzel megduplázza bányáinak a jövedelmét és mint ezt gyakran, igen szellemesen bebizonyította, az emberi tapasztalat azt mutatja, hogy minden embernek meg kell halnia. Na már most igen kevés különbség van abban, vajon valaki a saját hazájában hal-e meg sanyarú öregség közepette vagy pedig időnek előtte egy külföldi bánya bűzös fenekén. A fődolog az, hogy életmódjának ez a megváltoztatása javára szolgáljon a britbirodalomnak.

Hogy igen ügyes üzletember, azt senki sem vonta kétségbe. Ilyenkor megtört vonalú orrával a hallgatója felé fordult és ezt szokta mondani:

- Azért nem tudtunk évek óta osztalékot fizetni, mert néhány száz ilyen munkásra volt szükségünk. És hogy lementek a részvények! Tiz shillinget sem kapok darabjáért.

A nyarat ő is Yarmouthban töltötte s azzal az érzéssel tért vissza Londonba, hogy életét legalább tíz esztendővel meghosszabbította. Megszorongatta Swithin fivére kezét s így kiáltott fel tréfás hangon:

- Well, hát megint csak itt vagyunk!

Az elnyűtt Mrs. Nicholas a férje háta mögött ijedt, kedélyes mosolyra vonta el arcát.

- Mr. és Mrs. James Forsyte! Mr. és Mrs. Soames Forsyte.

Swithin összeütötte a két sarkát s csodálatosan elegáns szögben meghajolt.

- Hogy vagytok James és Emily! Hogy vagy Soames és hogy van maga!

A tenyerében szorongatta Iréné kezét és szeme az asszonyra meredt. Igazán csinos ez az asszony, egy kicsit sápadt ugyan, de az alakja, szeme, fogai, túlságosan szép ennek a Soames-nek.

Az istenek Irénnek sötétbarna szemet és aranyszínű hajat ajándékoztak, ezt a furcsa színösszeállítást, amely magára vonja a férfiak pillantását s amelyről azt mondják, hogy gyenge jellemnek a jele. Nyakának és vállainak puha és telt sápadt színe, amely aranyszínű ruhából emelkedett ki, egyéniségének különös varázst kölcsönzött.

Soames mögötte állott és nem vette le szemét a felesége nyakáról. Swithin órájának a mutatói, mert mindig kezében fogta az órát, nyolc után jártak már, egy fél órája múlott annak az időnek, amikor rendszerint vacsorázni szokott, pedig ma nem is ebédelt és ösztönös, ősi türelmetlenség ágaskodott a lelkében.

- Jolyon nem szokott elkésni! - mondotta Irénnek leküzdhetetlen bosszankodással. - Nyilván June miatt nincsenek még itt.

- Szerelmes ember mindig elkésik, - felelte Irén.

Swithin csodálkozva nézett rá, halvány narancsszín ömlött el az arcán.

- Mi köze van ennek ehhez? Ez csak olyan divatos bolondság!

És e kitörés mögött, mintha ősi nemzedékek ellenállhatatlan erőszakos szenvedélyei morognának és dünnyögnének.

- Inkább azt mondja meg Swithin bácsi, hogy tetszik önnek ez a csillag? - kérdezte Irén halkan.

Ruhájának csipkés mellén egy ötágú csillag tündökölt, amelybe tizenegy gyémánt volt ágyazva.

Swithin megnézte az ékszert, meglehetősen értett a kövekhez és semmiféle kérdés nem volt olyan alkalmas a figyelmét lekötni, mint ez.

- Kitől kapta? - kérdezte.

- Soamestől.

Az asszony arcán egy vonás sem rendült meg, de Swithin sápadt szeme úgy kidülledt, mintha hirtelen az asszony lelkébe látott volna.

- Azt hiszem, hogy maga meglehetősen unatkozik odahaza, - mondotta. - Bármelyik napon, amikor jól esik, jöjjön el hozzám és vacsorázzék velem, olyan jó bort kap nálam, mint sehol másutt Londonban.

- Miss June Forsyte…, Mrs. Jolyon Forsyte… Mr. Bossinney!

Swithin felemelte a kezét és türelmetlen hangon kijelentette.

- De most már aztán vacsorázzunk! - Karját Irénnek nyújtotta és ő vezette be a vacsorához, azzal az indokolással, hogy mióta menyasszony volt, még nem volt nála. June Bosinneynek jutott, akit Irén és a menyasszonya közé ültetett, June másik oldalán James ült Mrs. Nicholasszal, azután következett az öreg Jolyon Mr. James-szel, Nicholas Hatty Chessmannal, Soames Mrs. Smallal s ezzel a kör Swithinnél bezárult.

A Forsytek családi vacsoráikon ragaszkodtak bizonyos hagyományokhoz. Előételt például nem igen ismertek, hogy mi okból, azt nem lehet tudni. A család ifjabb tagjai azt a feltevést szokták megkockáztatni, hogy az osztrigák hallatlanul drágák, de sokkal valószínűbb, hogy ennek a szokásnak az eredete az, hogy szerettek a dolgok velejébe vágni és gyakorlati észjárásukkal azon a véleményen voltak, hogy az előétel nem komoly eledel. Csak Jamesék váltak néhanapján hűtlenné ehhez az elvhez, mivel a Park Lane környékén az előételek már nagyon elterjedtek.

Hallgatagon, szinte bosszúsan telepedtek le a székekre, szinte ügyet sem vetve egymásra s ez a hangulat eltartott majdnem az első fogásig s csak ilyen megjegyzések szakították félbe: - Tom megint rosszul van, nem tudom, hogy mi a baja. Azt hiszem, Anna most délelőtt egyáltalán nem kel fel! Hogy hívják a maga doktorát, Fanny? Stubbs? Kuruzsló. Winifred? Túl sok gyereke van. Négy, ugye? Olyan sovány, akár egy deszka! Mit fizetsz ezért a borért Swithin? Nekem túlságosan savanykás.

A második pohár pezsgőnél általános zümmögés terült el az asztal fölött, amelyet, ha véletlen járulékaitól megfosztottak és elemeire szétbontottak, kiderült, hogy James mesél valami históriát és ez elég hosszú ideig eltart, sőt néha belenyúlik a vacsorának abba a részébe, amelyben megjelent a Forsyte gyülekezetek általános elismert koronája, az ürüsült.

Olyan Forsyte, aki ürüsült nélkül adott volna vacsorát, még nem akadt. Van ebben a fogásban valami megbízható nyugalmasság, amely különösen alkalmassá teszi, hogy megállapodott helyzetbe jutott emberek lakomáin megjelenjen. Tápláló is, ízletes is, olyan eledel, amelyre sokáig emlékszik az, aki elfogyasztotta. Múltja is van, meg jövője is, akár egy betét, amit bankban helyez el az ember és olyasvalami, amit alaposan meg lehet beszélni.

A család minden ága más-más ürüfajtát kedvel. Az öreg Jolyon a dartmoori birkára esküdött, James a walesire, Swithin Southdownból hozatta, Nicholas pedig, akármennyire szidták is a rokonai, ragaszkodott ahhoz, hogy az újzélandihoz nincsen fogható. Ami Rogert illeti, aki a fivérek között az eredetiséget képviselte, kénytelen volt egy egész különös fajtát keresni magának és azzal az ötletességgel, mely méltó az olyan emberhez, aki fiai számára új foglalkozást talált ki, keresett Londonban egy mészárost, aki német birkahúst árult. S mikor ezt szemére hányták, azzal bizonyította be, hogy neki van igaza, hogy megmutatta a mészáros számláját, amely szerint többet fizetett a húsért, mint a fivérei. Ez alkalommal történt, hogy az öreg Jolyon az unokájához fordult és filozófiáját hirtelen felfedve, ami ritkán szokott előfordulni, kijelentette:

Hidd el nekem, drágám, ezek a Forsytek nagyon fura emberek. Minél öregebb leszel, annál tisztábban fogod látni. Timót volt az egyedüli, aki elütött a többitől, mert ő is nagy étvággyal fogyasztotta ugyan az ürüsültet, de azt mondták, hogy nagyon fél is tőle. Mindenkinek a szemében, akit a Forsytek lélektani szempontból érdekelnek, ez az ürüsültet kedvelő tulajdonságuk igen jelentős. Nemcsak, hogy a makacsságukat bizonyítja, hanem azt is mutatja, hogy ösztöneiknél és szervezetüknél fogva abba a nagy osztályba sorolhatók, amely még hisz a táplálékban és annak ízletességében és amelyet még nem rontott meg a szépség utáni érzelgős, sóvár vágy. Igaz ugyan, hogy a család ifjabb tagjai között akadt már olyan is, akik megelégedtek az ürühús nélküli vacsorával és szívesebben ettek volna szárnyast, vadat, vagy ráksalátát, amely képzeletükre erősebben hatott s amely éppoly tápláló, mint az ürühús, de ezek túlnyomóan a női nemhez tartoztak. Ha férfiak voltak, akkor vagy a feleségük, vagy az anyjuk rontotta meg őket, akik kényszerűségből egész házaséletükön keresztül ürüsültet ettek és tőlük örökölték a fiúk ezt a titkos ellenséges érzést. Miután a nagy ürüsült-vitának vége lett, sonka következett, egészen kevés indiai szósszal és Swithin olyan bőven és olyan sokáig fogyasztotta a vacsora ezt a fogását, hogy szinte gátat emelt a többi fogás feltálalása elé. S hogy szívvel-lélekkel láthasson a sonkának, még a beszédet is beszüntette egy időre.

Mrs. Septimus Small mellett Soames figyelőn ült a helyén. Meg volt erre a figyelésre a maga oka, különösen Bossinneyt illetőleg, mert titokban építkezési tervek foglalkoztatták. Ez az építész neki éppen jó lesz. Eszes fiúnak látszik, amint most hátradőlve ül a székén és kenyérgalacsinból apró falakat építget. Soames megállapította, hogy a ruhája jó szabású, bár kissé szűk, mintha évekkel ezelőtt készült volna.

Látta, hogy Irénhez fordul és szól neki valamit s az asszony arca felderült, mint ahogy gyakran látta így felderülni, ha mással beszélt, míg ha vele beszélt, sohasem. Megpróbálta kivenni, mit beszélnek egymással, de Juley néni szólott e percben hozzá.

Hogy Soames nem látta-e mindig rendkívülinek ezt a dolgot? Éppen a legutóbbi vasárnap a kedves Mr. Scoles olyan szellemesen mondotta meg a prédikációjában, olyan gúnyosan - vajon mit nyer az olyan ember, aki megnyeri a maga lelkét, de elveszti az egész vagyonát? Ez, - mondotta a tisztelendő úr - a középosztály vezető elve, de vajon mit értett tulajdonképpen alatta? Persze, lehet, hogy azt, amiben ma a középosztály hinni szokott, de hát ő nem tudja! S mi Soames véleménye?

Soames szórakozottan felelt:

- Honnan tudjam? Scoles nagy szószátyár, vagy nem az?

Bossinney ugyanis éppen végignézett a vendégeken, mintha mindegyiknek a külön-külön sajátosságát akarná kiemelni és Soames kíváncsi volt arra, vajon mit mondott. Irén a mosolya után ítélve helyeselte szavait. Az ember mindig azt hitte róla, hogy mással ért egyet. Mikor a felesége szeme Soames felé fordult, Soames nyomban lesütötte a szemét. A mosoly Irén ajkára fagyott.

- Szószátyár? Hogy érti ezt Soames? Mert ha Mr. Scoles, aki pedig lelkipásztor, ilyen ember, akkor mindenkit annak lehetne nevezni. Ez pedig szörnyű volna!

- Pedig sokan azok, - felelte Soames.

Juley néni hirtelen és egy pillanatig tartó rémült hallgatása alatt Soames kivette Irénnek néhány szavát, amely mintha így hangzott volna:

- Hagyjatok fel minden reménnyel, kik itt beléptek!

Közben azonban Swithin végzett a sonkával.

- Hol szokta venni a gombát? - kérdezte Iréntől olyan hangon, mint egy udvaronc. - Soha máshoz, mint Sniley bobhoz ne menjen, nála mindig frisset kap. Ezek a kis boltosok nem tudnak frissgombát.

Irén feléje fordult, hogy válaszoljon a kérdésre és Soames látta, hogy Bosinney Irént figyeli és magában mosolyog. Furcsa mosolya volt ennek a fráternek. Kissé szimpla az arckifejezése, mint mikor a gyerek jókedvű és mosolyog. Ami a George-adta gúnynevet illeti, - a kalóz! - nem találta nagyon jellemzőnek. Mikor látta, hogy Bosinney June felé fordul, Soames is elmosolyodott, de gúnyosan - nem szerette Junet, aki ma este nem volt a legmegelégedettebb kedvében.

S ez nem is volt nagyon csodálatos, mert az imént a következő párbeszédet folytatta James-szel:

- Hazafelé útban megálltam a folyó partján és láttam egy gyönyörű telket az ön háza számára.

James, aki lassan és alaposan szokta megrágni az ételt, megszakította e műveletet és így felelt:

- Úgy? - kérdezte. - És hol látta?

- Pangbourne közelében.

James egy darab sonkát dugott a szájába és June várta a választ.

- Azt hiszem, nem tudja, vájjon szabad telek-e az a terület, - hangzott a válasz - és azt sem tudja, milyen ára van arrafelé a földnek?

- De igen, - felelte June, - utána jártam. - Elszánt kis arcáról, a rézszínű korona alatt sugárzott a gyanús igyekezet.

James olyan szemmel nézett rá, mint egy vizsgálóbíró.

- Micsoda? Csak nem gondol arra, hogy telket vásároljon? - tört ki belőle és meglepetésében elejtette a villáját.

June-t ez az érdeklődés nagyon felbátorította. Már régóta táplálta magában azt a kedvenc tervet, hogy a nagybátyjaival saját maguk és Bosinney javára vidéki nyaralókat építtessen.

- Én? Dehogy, - felelte most. - Csak úgy gondoltam, hogy pompás hely volna magának vagy másnak, vidéki lakóház építésére.

James félszemmel figyelte a húgát és még egy darab sonkát dugott a szájába.

- Nagyon drágák lehetnek arrafelé a telkek, - mondta.

Amit June személyes érdeklődésnek vélt, az tulajdonképpen nem volt egyéb, mint minden Forsyte elvont izgalma, ha arról hallott, hogy valami kívánatos dolog abban a veszedelemben forog, hogy más kezére jusson. De June nem akart belenyugodni abba, hogy a jó alkalom így kibújjon a kezéből és tovább igyekezett szorítani a dolgot.

- Magának kint kéne élnie a vidéken, James bácsi. Ha nekem olyan sok pénzem volna, egy napig se laknék Londonban.

Jamest hosszú és szikár testének mélyéig felizgatta ez a megjegyzés. Sohasem gondolt arra, hogy húgának ilyen merész gondolatai lehetnek.

- Miért nem költözik ki maga vidékre? - ismételte June. - Milyen jót tenne az egészségének!

- Miért? - kérdezte James suttogva. - Miért vegyek földet, miféle előny származik rám abból, ha földet veszek, házakat építek? Még négy százalékot sem hozna a pénzem!

- No és aztán? De friss levegőben élne!

- Friss levegőben! - kiáltott fel James. - Mi hasznom van a friss levegőből?

- Pedig én azt hittem, hogy mindenki örül, ha friss levegőben élhet, - vágott vissza June megvető hangon.

James a szalvétával alaposan megtörölte a száját.

- Maga még nem ismeri a pénz értékét, - felelte aztán, de nem mert June szemébe nézni.

- Nem és remélem, sohasem fogom. - És miután kimondhatatlan haragjában az ajkába harapott, a szegény June elhallgatott. - Miért, hogy az ő családja ilyen gazdag és Phil gyakran azt sem tudja, honnan szerzi meg a pénzt a holnapi pipadohányra. Miért nem tesznek semmit az ő érdekében? Miért ilyen önzők? Miért nem építtetnek maguknak vidéki lakóházakat? June lelkében az a naiv dogmatizmus lakott, amely olyan szenvedélyes és amely néha olyan nagy sikereket ér el! Bosinney, akihez most fordult, Irénnel beszélgetett és hűvös fátyol borult June lelkére. A szeme haragjában megmerevült, mint az öreg Jolyoné, mikor akarata ellen történt valami.

De James is igen izgatott állapotban ült a helyén. Úgy érezte, mintha valaki kétségbe vonná azt a jogát, hogy öt százalékra kamatoztassa a pénzét. Jolyon nagyon elkényeztette ezt a leányt. Az ő leányai sohase mondanak ilyen dolgot. James mindig igen szabadon nevelte a gyermekeit és ez a tudat még mélységesebben éreztette vele a tényt. Szórakozottan csipegette a gyümölcsöt, aztán egy nagy kanál habot borított a pöszmétére és gyorsan kanalazni kezdte. Ezeket a piros szemeket semmi esetre sem fogja elszalasztani!

Nem csoda, hogy izgatott volt. Ötvennégy esztendeje (a törvényben megszabott minimális korban lépett az ügyvédi kamara tagjai közé) azzal foglalkozott, hogy jelzálogos kölcsönöket üssön nyélbe, hogy biztos kamatozásra helyezzen el tőkéket, szerződéseket szövegezett meg azon az alapon, hogy a lehető legtöbb előnyt biztosítsa ügyfeleinek és magának is, amennyiben ez a biztonsággal összeegyeztethető, más emberek kárára és azzal, hogy a lehető legpontosabban igyekezett az élet viszonyainak pénzben kifejezhető értékét megállapítani, úgyhogy ma már másban mint pénzben gondolkozni nem is tudott. A pénz volt az ő világító napja, pénzen keresztül látott meg mindent, nélküle egyáltalában nem tudta felérteni a dolgok összefüggését, a valóságban nem ismerte fel a jelenségeket és ez a kijelentés: - Remélem, sohasem fogom ismerni a pénz értékét! - amelyet most a szemébe vágtak, elszomorította őt és kétségbe ejtette. Tudta, hogy bolond beszéd, mert különben megrémült volna tőle. Hova jut még a világ?! De hirtelen eszébe jutott a fiatal Jolyon élettörténete s egy kissé megnyugodott, mert mit is várhat az ember olyasvalakitől, akinek ilyen apja van. Ezzel azonban gondolatai még kellemetlenebb mederbe fordultak. Mi az, amit mostanában egyre hall a fiáról, meg Irénről?

Mint minden önmagát megbecsülő családban, volt egy központi hely, ahol meghányták-vetették a családi titkokat és megállapították a család vagyoni értékét. A Forsyte-tőzsdén közismert dolog volt, hogy Irén nagyon megbánta a házasságát. Ezt a tényt azonban általában elítélték. Tisztában kellett volna lennie önmagával, mert megbízható asszony nem esik ilyen tévedésbe.

James kissé savanyúan gondolt arra, hogy a fiatal párnak nagyon szép háza van (kicsiny ugyan) nagyon jó helyen, nincs gyermekük és nincsenek pénzügyi gondjaik. Soames ugyan nem igen beszél a maga pénzügyi helyzetéről, de már meglehetős pénzes ember lehet. Nagyszerű jövedelme van az ügyvédi irodából - mert Soames csakúgy, mint az apja, tagja volt egy igen jól ismert ügyvédi irodának, a Forsyte, Bustard és Forsyte cégnek - és mindig óvatosan bánt a pénzzel. Nagyon sok pénzt keresett néhány jelzálogkölcsönön, amelyre a pénzét kiadta. Semmi ok sincs arra, hogy Irén ne legyen boldog. De azt mondják, külön hálószobát követel a férjétől. James tudta, hogy mi szokott az ilyesminek a vége lenni. Mintha Soames ivásra adná a fejét!

James a menye felé fordult. Az észrevétlen pillantás hűvös volt és gyanakvó. Félelem lappangott benne és fohászkodás, és bizonyos személyes bántalom. Miért kell neki ilyesmin búslakodnia? Valószínűleg bolondság az egész, hiszen az asszonyok olyan fura lények. Szörnyen túloznak, úgyhogy az ember sohase tudja, minek adjon hitelt, de meg aztán neki senki se mond el semmit, úgy hogy magának kell kifürkésznie mindent. Lopva újra Irénre nézett, aztán Soamesre futott a pillantása. A fia fél füllel Juley néni beszédét hallgatta, de a szempillái mögül Bosinney felé figyelt.

Pedig nagyon szereti az asszonyt, - gondolta James, - egyében sem jár az esze, minthogy mit ajándékozzon neki. És az asszony ellenszenvének rendkívül értelmetlen volta újult erővel markolta meg James lelkét. Kár, kár, - gondolta magában, - mikor pedig olyan kedves kis jószág és ő, James is, nagyon szeretné, ha a menye tűrné a szeretet ét. A legutóbbi időben nagyon összebarátkozott June-nal, már pedig ez nem igen válik javára, egész biztosan nem válik javára.

Kezd már a saját feje után járni. És James nem tudta elképzelni, tulajdonképpen mit is akar ez az asszony. Szép otthona van és mindene megvan, amit csak kíván. James úgy vélte, hogy a fiának kellene megválogatnia a felesége társaságát. Ez így később veszedelmessé válhatik!

June tudniillik azzal a szokásával, hogy a szerencsétlen embereket védelmébe vette, egy vallomást kényszerített ki Irénből és viszonzásképpen azt kezdte neki prédikálni, hogy a bajjal szembe kell szállni, ha másképp nem, a válás útján. De ez intő szavak hallatára Irén komor hallgatásba mélyedt, mintha szörnyű volna neki az a gondolat, hogy hidegvérrel küzdelembe kell bocsátkoznia. Soames sohasem fog lemondani róla, - mondotta Junenek.

Ki törődik vele? - kiáltotta June, - tegyen amit akar, fontos, hogy te kitarts! És nem átallotta egy pár szóval elmondani a dolgot Timótéknál s persze, mikor James ezt meghallotta, természetes fölháborodás és harag vett erőt a lelkén.

Mi történne, ha Irén a fejébe venné, - még végiggondolni is alig tudta -, hogy elhagyja Soamest? De oly elviselhetetlen volt ez a gondolat, hogy rögtön kiverte a fejéből, olyan kísérteties árnyékokat idézett fel s a család sok pletykázó nyelve már szinte ott zümmögött a fülében. Hogy ilyen botrányos eset az ő közvetlen közelében törjön ki, az ő gyermekeire sújtson le! Még szerencse, hogy az asszonynak nincs pénze, van neki vagy ötven koldus fontja egy évben! És megvetéssel gondolt a néhai Heron professzorra, aki mindössze ennyit tudott a gyermekére hagyni.

Míg így a pohara fölött gubbasztott, hosszú lábait keresztbe rakta az asztal alatt s még felállni is elfelejtett, mikor a hölgyek elhagyták az ebédlőt. Beszélnie kell Soamessel, figyelmeztetnie, hogy vigyázzon, így a dolog nem mehet tovább!

Keserű bosszúsággal állapította meg, hogy June a borospoharát érintetlenül hagyta az asztalon.

- Ez a kis teremtés mindennek a teteje, - töprengett magában. - Irénnek ilyesmi sohasem jutott volna magától az eszébe. - Jamesnek volt magához való képzelő tehetsége.

Swithin hangja riasztotta fel ábrándozásából.

- Négyszáz fontot adtam érte, - mondotta. - De viszont valóságos művészi munka.

- Négyszáz fontot? Csinos összeg! - szólt rá Nicholas.

A tárgy, amelyről beszélgettek, olasz márványból faragott bonyolult csoportozat volt, amely ugyancsak márványból való alacsony talapzaton állott és a kultúra légkörét árasztotta szét a szobában. A mellékalakok, összesen tíz meztelen női figura, roppant pontosan voltak kifaragva, valamennyien a középen álló alak felé mutattak, amely - szintén meztelen női test - önmagára mutatott és mindez a nézőben nagy értéknek igen kellemes érzését ébresztette fel. Juley néni, aki éppen szemben ült vele, egész este küzdött a vágy ellen, hogy a szobrot alaposan szemügyre vegye.

Az öreg Jolyon megszólalt. Ő volt az, aki a beszélgetést megindította.

- Négyszáz fityfenét! Ne mondj nekem olyat, hogy négyszáz fontot adtál érte!

Swithin álla a magas gallér két sarka között ez este másodszor rándult meg, igen fájdalmasan.

- Igenis, négyszáz fontot, angol bankóban, egy fillérrel se kevesebbet. De nem bántam meg, mert nem mindennapos angol munka, hanem valóságos modern olasz szobor.

Soames ajka széle mosolyogva megrándult; az asztal túlsó felén ülő Bosinneyre nézett. Az építész cigarettája füstje mögött röhögött. Most tényleg valóságos kalózképe volt.

- Sok munka van benne, - jegyezte meg James sietve, akit tulajdonképpen a szobor nagysága kapott meg. - Szép pénzt lehetne kapni érte egy aukción!

- Az a szegény ördög, az a külföldi, aki csinálta, - folytatta Swithin, - ötszáz fontot kért érte, de csak négyszázat adtam neki. Viszont nyolcat is megér. Félig éhenholtnak látszott a szegény ördög!

- Ő, - vágott közbe Nicholas hirtelen, - szegény és züllött képű emberek ezek a művészek, mindig csodálkozom azon, ugyan miből élnek? Itt van ez a fiatal Ladeoletti, akit Fanny meg a leányok szoktak hívatni, hogy hegedüljön a táncórákon, azt hiszem, ha megfeszül se keres többet, mint száz fontot egy évben.

James a fejét rázta.

- Óh, - mondotta - igazán nem tudom, miből élnek.

Az öreg Jolyon felállott és szivarral a szájában odament a szoborhoz, hogy közelről vegye szemügyre.

- Kettőt se adtam volna érte, - jelentette ki végül.

Soames látta, hogy apja és Nicholas aggódó pillantást váltanak egymással, Swithin túlsó oldalán pedig Bosinney még mindig füstfelhőkbe burkolódzik.

- Kíváncsi vagyok, mi a véleménye? - gondolta Soames, aki eléggé műértő volt ahhoz, hogy megállapítsa, hogy ez a szoborcsoport reménytelenül vieux jeu. Reménytelen műve a múlt nemzedéknek. Az ilyen műtárgyakat ma már aukción se lehet eladni. Végre megszólalt Swithin is és így válaszolt:

- Nem értesz te semmit a szobrokhoz, van néhány festményed, ez az egész!

Az öreg Jolyon visszatért az asztal mellé és nagy füstfelhőket eregetett a szivarjából. Arra nem igen volt kapható, hogy vitába ereszkedjék olyan makacs fráterrel, amilyen ez a Swithin, aki olyan nyakas, akár egy öszvér és aki soha életében nem tudott különbséget tenni egy öszvér meg egy szalmakalap között.

Csak ennyit mondott:

- Stukkó!

Swithin hosszú ideig fizikailag képtelen volt arra, hogy erre visszavágjon, végre az öklével az asztalra ütött.

- Stukkó! Szeretnék olyasvalamit látni a házadban, ami félig olyan művészi munka, mint ez a szobor. - És szavai mögött mintha újból felhorkant volna ősi nemzedékek erőszakos szava.

James vágott elébe az erőszakos vitatkozásnak:

- Inkább azt hallgassuk meg, Mr. Bosinney-nek mi a véleménye. Maga műépítész, kell, hogy ismerje a szobrokat és az ilyes dolgokat!

Mindannyian Bosinney felé fordultak, mindannyian furcsa, gyanakvó pillantással várták a válaszát.

Még Soames is, aki most szólalt meg először, megkérdezte:

- Igen, Mr. Bosinney, mi az ön véleménye?

Bosinney hűvösen felelt:

- Igen figyelemreméltó munka.

Szavát Swithinhez intézte, de a szeme ravaszul az öreg Jolyonra mosolygott, csak Soamest nem elégítette ki a válasz.

- Miért figyelemreméltó?

- A naivitása miatt.

Sokatmondó csönd követte e szavakat, csak Swithin nem volt tisztában azzal, vajon dicsérni akarta-e az építész a szobrot?

Negyedik fejezet
A ház tervezése

A Swithin házában lezajlott vacsora után három nappal Soames Forsyte kilépett házának zöldre festett kapuján, megállott a tér túlsó oldalán, visszanézett a házra és megszilárdult meggyőződéssel állapította meg magában, hogy a házat újra kell festetnie.

Felesége a szalonban ült a díványon, mikor elment, két kezét ölébe rakta és nyilván csak arra várt, hogy férje elmenjen hazulról. A látvány nem volt szokatlan, sőt ellenkezőleg, napról-napra megismétlődött.

Nem tudott rájönni arra, tulajdonképpen mi az, amivel nem tud megbékülni az asszony. Nem iszik, az bizonyos. Talán adósságokat csinál, játszik vagy káromkodik, erőszakos volt-e hozzá, züllött barátai vannak-e, vagy későn jár haza? Éppen ellenkezőleg.

A mélységes és lappangó ellenszenv, amelyet felesége iránta táplált, titok volt szemében s szörnyű izgalom kiapadhatatlan forrása. Hogy az asszony nagy hibát követett el, mikor elment hozzá feleségül, hogy nem szereti, hogy megpróbálta, de mégsem tudja szeretni, az ő szemében oknak nem volt elegendő.

Nyilván nem lett volna Forsyte, ha egészen távol eső okot tudott volna találni arra, miért nem tud vele jól élni a felesége.

Soames tehát kénytelenségből is mindezért egyedül és kizárólag a feleségét okolta. Soha életében nem találkozott még asszonnyal, aki olyan mély érzelmet tudott volna fakasztani benne, mint Irén. Nem tehetett egy lépést sem a felesége társaságában a nélkül, hogy ne vette volna észre, mennyire magára vonja az emberek figyelmét; a férfiak pillantása, modora, hangja elárulta ezt, bár az asszony magatartása még e figyelem középpontjában is kifogástalan maradt. Irén azok közé az asszonyok közé tartozott, akik az angol-szász fajtában olyan ritkán tűnnek fel s akik azért jönnek a világra, hogy szeressenek és hogy őket szeressék, akik, ha nem szeretnek, nem is élnek, de ez Soamesnek soha eszébe sem jutott. Az a vonzóerő, amely feleségében lakott, az ő szemében nem volt egyéb, mint része annak az értéknek, amely Irént olyan kívánatos birtoktárggyá tette, de ebből is csak azt következtette, hogy Irén nemcsak kapni tud, hanem adni is, már pedig neki nem ád soha semmit. - Akkor hát miért jött hozzám feleségül? - járt szakadatlanul az eszében. Hogy mennyi ideig udvarolt neki, azt már elfelejtette, megfeledkezett arról a másfél esztendőről, amely alatt szakadatlanul ostromolta, szakadatlanul leste a lépteit, törte a fejét, mivel mulattassa, ajándékokkal halmozta el, időről-időre megkérte a kezét és szakadatlan jelenlétével távol tartotta többi imádóját. Elfeledkezett arról a napról, amikor ügyesen felhasználta Irén fellobbanó vágyódását, hogy kikerüljön az otthoni környezetből és ezzel hosszú fáradozás után sikert is aratott. Nem emlékezett semmire, legfeljebb arra, milyen kényes szeszélyeséggel bánt vele ez az aranyhajú, sötétszemű leány. Egészen bizonyos, hogy nem emlékezett arra a pillantásra, amelyet rávetett, arra a különös, passzív és megdöbbentő pillantásra, amellyel kijelentette egy napon, egészen váratlanul, hogy elmegy hozzá feleségül. Soames azzal az igaz és odaadó kitartással udvarolt, amelyet könyvek és emberek annyira magasztalnak, amelynek végén a szerelmes megkapja jutalmát azért, hogy addig verte a vasat, amíg meleg és hogy aztán boldogan él a két szerelmes, amíg meg nem hal.

Soames kelet felé tartott és dühösen rágódott ezeken a dolgokon, az utca árnyas oldalán.

A házát alaposan ki kell tataroztatnia, ha ugyan nem szánja el magát arra, hogy kiköltözzék a környékre és házat építsen magának.

Ebben a hónapban talán századszor történt, hogy ilyen gondolatokon járatta a fejét. Annak, hogy hebehurgyán intézze el ezt a kérdést, nincsen semmi értelme. Nagyon kényelmesen élt a jövedelméből, amely egyre gyarapodott s közel járt már az évi 3000 fonthoz, bár a kamatozó tőkéje még nem volt olyan nagy, amilyennek apja hitte, mert Jamesnek megvolt az a tulajdonsága, hogy vagyonosabbnak hitte a gyermekeit, mint amilyenek valóságban voltak. Egész könnyen elkölthetnék 8000 fontot erre a célra, gondolta Soames magában, a nélkül, hogy a Robertsonnak vagy Nichollnak kölcsönzött összeget fel kéne mondanom.

Megállott egy műkereskedés kirakata előtt, mert nagy barátja volt a festményeknek és a Montpellier Squareon volt egy kis szobája, amely tele volt vásznakkal. A falhoz voltak támasztva, mivel nem volt elég helye ahhoz, hogy a falra aggassa őket. Mikor irodájából hazafelé tartott, akkor szokott képeket vásárolni, rendszerint napnyugta után. Vasárnap délutánonkint szokott bevonulni a kis szobába és órákat töltött el azzal, hogy a képeket a világosság elé tartotta, a hátsó oldalukon lévő jeleket vizsgálgatta, időről-időre egy-egy megjegyzést írva a zsebkönyvébe.

Majdnem valamennyi képe tájkép volt, az előtérben egy-két emberi alakkal, titokzatos lázadozásának jelei, amellyel a londoni élet ellen tiltakozott a lelke, a magas házak, a vég nélküli utcák ellen, amelyekben élete és osztályának és fajának élete lezajlott. Egyszer-kétszer kocsiba ült és elvitte magával egy vagy két képét, mikor az irodájába tartott és megállott Jobson üzlete előtt.

A képeket ritkán mutogatta meg valakinek; Irén, kinek a véleményét titokban respektálta s talán ez okból sohasem kérte ki, csak igen ritka alkalomkor lépte át a szoba küszöbét, ha valami háziasszonyi kötelességét kellett teljesítenie. Férje sohasem hívta be, hogy nézze meg a képeket s ő sohasem mutatkozott kíváncsinak. Ez is nagyon bántotta Soamest. Gyűlölte felesége büszkeségét, de titokban félt tőle. A műkereskedés kirakatának nagy üvegablakában visszaverődött saját képmása és Soames alaposan szemügyre vette magát.

Ritkás haja úgy csillogott a cilinder karimája alatt, mint maga a fényes kalap. A sápadt és lapos arc, simára borotvált ajkának vonala, szilárd álla, amelynek a borotvált szakáll szürkés árnyalatot kölcsönzött, fekete ruhájának végig begombolt korrektsége bizonyos tartózkodó és zárkózott alaknak láttatta, rendíthetetlen, erőteljes jellem külső képét mutatta, de szürke, hűvös és kissé feszülten figyelő szemével, amelyek között a homlokot redő vágta ketté, elmélyedten vette szemügyre a képmást, mintha nagyon jól ismerné titkos gyengéjét.

Megjegyezte magának a képek tárgyát, alaposan megnézte a festők aláírását, meghányta magában, mennyit érhetnek a képek s a nélkül, hogy mint rendesen, ebből a belső mérlegelésből bizonyos kielégülést merített volna, hűvösen tovább ment.

A Montpellier Squaren nyugodtan elélhet még egy esztendeig, ha házépítésre szánná el magát. Az idő igen alkalmatos az építkezésre, a pénz már évek óta nem drága és az a telek, amelyet a Robin Hillen látott, amikor tavasszal kint járt, hogy a Nicholl-féle jelzálognak utána nézzen, olyan kitűnő, hogy kívánni sem lehet jobbat. Csupán 12 mérföldnyire van a Hyde Park Cornertól, a telek értéke biztos, hogy emelkedni fog és jóval többet fog kapni érte, mint amennyit adna. Úgy hogy, ha igazán elsőrendű házat épített ezen a telken, kitűnő helyre fektette a pénzét.

Az a tudat, hogy ő lesz családja első tagja, aki a környéken építtet magának lakóházat, nem jelentett szemében sokat, mert igaz Forsyte-nek ez az érzés, még a társadalmi állásának tudata is olyan fényűzés volt, amelyet csak akkor engedhet meg magának az ember, ha kézzelfoghatóbb gyönyörűségek utáni vágyódását már teljesen kielégítette.

Viszont eltávolítja Irént Londonból és eltakarítja útjából az alkalmat arra, hogy a városban járjon és emberekkel találkozzék, elválasztja őt barátaitól és azoktól, akik mindenféle gondolatokat ültetnek az agyába. Ez volt a fődolog! Túlságosan jóban van ezzel a Junel! June pedig nem szereti őt, Soamest, aki viszont ugyanígy gondolkozik Juneről. Egy vérből valók mind a ketten.

A legfontosabb, hogy Irént kivigye ebből a városból. A háznak nagyon meg fog örülni és borzasztóan fogja élvezni a munkát, amellyel a házat berendezik, mert erős benne a művészi hajlandóság!

A háznak kifogástalannak kell lennie, olyannak, amely mindenkor biztosan megéri az árát, egészen külön való dolognak, olyannak, amilyen Parkes nemrég épített háza, amelyet torony ékesít, de Parkes maga is megmondotta, hogy az építésze tönkreteszi őt. Az ember sohasem tudhatja, hogyan áll, ha ezekkel az emberekkel van dolga, akiknek az a hírük, hogy végnélküli kiadásokba döntik az embert és csak arra van gondjuk, hogy ők keressenek.

Hogy köznapi építészhez forduljon, annak nincsen értelme. Parkes tornyának emléke kizárta azt, hogy köznapi építész munkáját vegye igénybe.

Ez volt az oka annak, amiért Bosinneyre gondolt. Amióta együtt vacsorázott vele Swithinnél, kérdezősködött felőle és e kérdezősködés eredménye sovány volt ugyan, de felbátorító - az új iskola híve a fiatalember.

- És ügyes?

- Ügyesebbet kívánni sem lehet, egy kicsit fantasztikus.

Olyan házat, amelyet Bosinney tervezett, sehogyan sem tudott találni, azt se tudta megállapítani, mekkora százalékot számít magának. Az volt a meggyőződése végül, hogy a feltételeket ő fogja megszabhatni. Minél jobban foglalkozott ezzel a gondolattal, annál jobban megtetszett neki. A megbízás a családban marad s ez a gondolat a Forsytek lelkében szinte ösztönné vált. Mindenesetre előnyös árakat kap, ha ugyan nem önköltségen csinálja meg Bosinney a házat s ez méltányos is volna, hiszen ő ád alkalmat arra, hogy a fiatal építész megmutassa a tehetségét, mert a ház nem mindennapos épület kell hogy legyen.

Bosinney irodája a közelben van, Sloane Streeten, úgyhogy módjában lesz állandóan ellenőriznie a terveket.

Viszont Irénnek sem lesz kifogása az ellen, hogy Londonból kiköltözzenek, mert hiszen legjobb barátnőjének a vőlegénye jut ezen a réven megbízáshoz s lehet, hogy ettől a megbízástól függ June házassága is. Csúnya dolog volna, ha Irén állna útját June házasságának és sokkal jobban ismerte a feleségét, semhogy ne tudta volna, hogy ezt sohasem követi el. June is örülni fog; mindez csupa előny volt a szemében.

Bosinney ügyes fiúnak látszott, de viszont, és ez volt talán a legnagyobb vonzóereje, olyan az arca, amelyen meglátszik, hogy nem igen ért saját érdekei megvédelmezéséhez s így könnyű lesz a pénzügyi részt vele elintézni. Soames nem megtévesztési szándékkal gondolt erre, lelkének természetes hajlama volt ez, minden derék üzletemberben megvan ez a hajlandóság, a sok ezer derék üzletember valamennyiében, kiknek a sorain keresztül Soames a Ludgate Hill felé igyekezett.

S ezzel eleget tett nagy osztálya rendíthetetlen törvényének, amely az emberi természetnek is törvénye, mialatt bizonyos megnyugvással gondolkozott azon, hogy a pénzügyi részt Bosinneyvel könnyű lesz elintézni.

Mialatt a tömegen keresztül utat tört magának, szemét, amelyet különben rendszerint a lábai elé szokott szegezni, hirtelen Szent Pál székesegyházának kupolája vonzotta magához. Egészen különös erővel hatott képzeletére ez az öreg templom és nem egyszer, hanem hetenkint kétszer vagy háromszor is megállott napi zarándokútján, hogy bemenjen a templomba és megálljon 5 vagy 10 percre valamelyik oldalszárnyban, a síremlékek fölírását és verseit betűzve.

Hogy miért vonzotta őt ilyen erővel ez az öreg templom, azt nem tudta megmagyarázni, talán alkalmat adott arra, hogy gondolatait a rá várakozó napi munkára összpontosítsa. Ha egészen különös jelentőségű munka várt rá vagy olyan, amely egész különös lélekjelenlétet kívánt meg, akkor feltétlenül bement és olyan figyelőn, mint egy egér, járt egyik síremléktől a másikig. Aztán ugyanolyan nesztelenül megint kiment a templomból és merev léptekkel haladt tovább Cheapside felé, még elszántabb és makacsabb léptekkel, mintha valamit látott volna, amelyet elhatározott magában, hogy meg fog venni.

Ma reggel is bement a székesegyházba, de a helyett, hogy nesztelenül lopakodott volna egyik emléktől a másikig, szemét a magasba, az oszlopokra emelte, végigjártatta pillantását a falakon és mozdulatlanul megállóit egy helyben.

Fölfelé fordult arca s azzal az elmélyedt és megilletődött pillantással, amelyet templomban olyan gyakran látni emberi arcokon, az óriási kupola alatt, krétafehérre változott. Kesztyűs két keze egy-másba fonódott az esernyő nyele fölött. Aztán felemelte a kezét, talán valami vallásos ihlet szállta meg.

- Igen, - gondolta magában, - kell hogy egy termem legyen, ahová képeimet felakasszam.

Aznap este, mikor hazafelé indult a Cityből, felment Bosinney irodájába. A műépítész ingujjban állott a szobában, pipáját szívta és vonalakat töröl ki egy tervről. Soames megköszönte az italt, mellyel kínálta és nyomban a dolog velejére tért.

- Ha vasárnap nincsen okosabb dolga, akkor jöjjön ki velem Robin Hillre és mondjon véleményt egy telekről, amelyet ott láttam.

- Építtetni akar?

- Talán, - felelte Soames, - de ne beszéljen róla. Egyelőre csak a véleményét akarom hallani.

- Rendben van, - felelte a műépítész.

Soames körülnézett a műteremben.

- Meglehetős magasan van itten, - jegyezte meg.

Minden részlet, amit most Bosinney munkájának természetéről és minőségéről megtudhat, csak javára fog szolgálni.

- Egyelőre jó ez nekem, - felelte a műépítész, maga természetesen a nagyfejűek műterméhez van szokva.

Kiverte pipájából a hamut, aztán az üres pipát visszadugta a fogai közé, talán úgy érezte, hogy így könnyebben eldiskurálhat a vendégével.

Soames észrevette, hogy egy mélyedés van mindegyik felén az arcának, mint mikor valaki beszívja a levegőt.

- Mit fizet ezért a műteremért? - kérdezte tőle.

- Ötvennel többet, - felelte Bosinney.

Ez a válasz megtetszett Soamesnek.

- Azt hiszem, hogy tényleg drága, - felelte. Szóval vasárnap! Tizenegy óra felé beszólok magáért.

A következő vasárnapon kocsival jött el Bosinneyért és együtt mentek ki az állomáshoz. Mikor Robin Hillre kiértek, nem találtak kocsit és gyalog indultak el a másfél mérföldnyire fekvő telekig.

Augusztus elseje volt, tökéletesen szép nap, ragyogó verőfény és felhőtlen égbolt és az egyenes, keskeny gyalogúton, amely a dombtetőre vezetett, lábuk nyomán alacsony, sárga porfelhő támadt.

- Kavicsos talaj, - jegyezte meg Soames és fél oldalról egy pillantást vetett Bosinney kabátjára. A kabát mindkét zsebébe papírcsomók voltak dugva és a hóna alatt egy furcsa formájú botot szorongatott. Soamesnek feltűnt ez is, meg egyéb sajátossága is. Csak okos ember, vagy aki kalózéletet él, törődik ilyen keveset a külső megjelenésével s bár ez a különcködés bosszantotta Soamest, de bizonyos elégtétellel legeltette rajta a szemét, mert olyan tulajdonságok külső jelének tartotta őket, amelyből feltétlenül haszna lesz. Ha ez a fráter szép házat tud építeni, mit törődik ő azzal, milyen ruhában jár.

- Megmondottam már önnek, - szólt hozzá, - hogy ezt a házat meglepetésnek szántam és azért kérem, ne szóljon róla senkinek. Én sohasem beszélek a magam dolgairól, amíg a végükre nem jutottam.

Bosinney bólintott.

- Az ember, ha asszonyokat avat a dolgaiba, sohasem tudja, mi lyukad ki belőle.

- Ó! - felelte Bosinney, - az asszonyok az ördög cimborái!

Soames szívének fenekén régóta lappangott már ez az érzés, de sohasem öltöztette még szavakba.

- Ó, - felelte halkan, - már maga is kezd rájönni... - Elhallgatott, de aztán megvetésének egy ellenállhatatlan rohamában hozzátette: - June-nek mindig meg volt a maga erős temperamentuma.

- A temperamentum angyalban nem a legutolsó!

Soames sohasem nevezte Irént angyalnak; annyira sohasem tett volna erőszakot legféltettebb ösztönein, hogy idegen ember előtt árulja el felesége értékének a titkát és leleplezze saját érzelmeit. Az építész megjegyzésére nem válaszolt. Az útról gyalogösvényre tértek le, amely egy legelőn keresztül vezetett. Kocsiút fordult derékszögben egy kavicsbánya felé, amelyen túl falusi ház kéményei emelkedtek, fák csoportja közepette, egy sűrű erdőszélén. Lengő fűszálak sűrű bokrokban borították a talaj durva fölszínét és a fű közül pacsirták emelkedtek a nyári verőfény magaslataiba. A láthatár szélén szántók és cserjék beláthatatlan sorban következő vonalai mögött dombtető emelkedett a messzeségbe.

Soames ment elől, amíg túlsó szélére nem értek a legelőnek és itt megállott. Ez volt az a telek, amelyet kinézett magának, de most, hogy ott állott a helyszínen, kissé kényelmetlenül érezte magát és nem tudta magát rászánni arra, hogy kísérőjével megbeszélje a dolgot.

- Az ügynök abban a házban lakik, odaát, - mondotta, - tőle kapunk valami harapnivalót és talán okosabb is volna megebédelni, mielőtt munkához látnánk.

Megint előre ment, a falusi házig, ahol az ügynök, Olivér nevű magas termetű és durva képű, őszülő szakállú férfi fogadta őket. Ebéd közben, amelyből Soames alig evett egy-két falatot, szakadatlanul Bosinneyt figyelte és titokban kétszer-háromszor megtörölte a selyem-zsebkendőjével a homlokát. Az ebédnek végre utolsó fogásához értek és Bosinney felállott.

- Úgy gondolom, hogy magának van valami üzleti dolga ezzel az emberrel, - mondotta, - addig én kinézek és körülszaglászok egy kicsit. Anélkül, hogy válaszra várt volna, kisétált a házból.

Az ingatlan tulajdonosának Soames volt az ügyvédje és körülbelül egy órát töltött el az ügynök házában, egymásután szemügyre vette a telkek tervrajzát és megbeszélte a szakállas ügynökkel a Nicholl-féle és egyéb jelzálogos kölcsönöket. És aztán, mintha puszta véletlenségből jutott volna eszébe, az általa kiválasztott teleknek a dolgát hozta szóba.

- A gazdájának, - mondotta, - alacsonyabb árat kéne szabnia, tekintettel arra, hogy én építem itt az első házat.

Olivér megrázta a fejét.

- Az a telek, amit ön kiválasztott, sir, a legolcsóbb valamennyi telkünk között. A dombtetőn már sokkal drágábbak a telkek.

- Ne feledje el, - mondotta Soames, - hogy még nem határoztam el magamat, könnyen lehetséges, hogy egyáltalán nem fogok házat építtetni, mert az örökbér nagyon drága.

Well, Mrs. Forsyte, nagyon sajnálom, ha megváltoztatja a szándékát és azt hiszem, rosszul cselekszik sir. Nincsen London környékén olyan terület, amelyről ilyen kilátás nyílnék, sem ennél olcsóbb, ha mindent tekintetbe veszünk és nem kéne egyebet tennünk, csak meghirdetni a dolgot, tömegestől jönnének az emberek. Egymás szemébe néztek s arcukon tisztán olvashatón ez állott: - Tisztelem az üzleti képességeidet, de egy szavadat se hiszem el. Ne is várd tőlem!»

- Well, - mondotta Soames, - még nem döntöttem, de ha így áll a dolog, akkor nemigen fogom megvenni a telket. - Ezt kijelentvén, az ernyője után nyúlt, hűvös kezével megfogta az ügynök kezét s a nélkül, hogy megszorította volna, kiment a verőfényre.

Mély gondolatokba merülve sétált vissza, lassú léptekkel, a telek felé. Az ösztöne azt súgta, hogy amit az ügynök mondott, igaz. A telek olcsó. A dologban csak az volt a mulatságos, hogy ő tudta, hogy az ügynök nem tartja olcsónak a telket, úgyhogy a saját ösztönös ítélete mégis győzelmet jelentett az ügynök véleménye felett.

- Akár olcsó, akár nem, az enyém lesz, - gondolta magában.

Lába előtt pacsirták röppentek fel, a levegő tele volt pillangókkal és a vadul burjánzó fűből édes illat szállott fel. A fenyőfák gyantás illatát idáig hozta a szél, az erdő felől, ahol a mély lomb árnyékában vadgalambok búgtak és a meleg szellő szárnyán idáig hallatszott templomi harangok ütemes kongása.

Soames a földre szegezte szemét és úgy sétált az úton végig és az ajkai meg-megnyíltak, mintha egy ízletes falatot előre élvezne. De mikor a telekhez ért, Bosinneyt sehol sem látta. Miután egy kis ideig várakozott, a lejtő felé tartva átvágott a mezőn. Kiáltott volna, de félt a saját hangjától. A mező olyan elhagyott volt, akár a puszta és csöndjét csupán a házinyulak zavarták meg, amelyek lyukaikba surrantak és a pacsirták dala.

Soames, a nagy Forsyte hadseregnek, amely e vadonba a civilizációt elviszi, úttörője és vezetője, úgy érezte, hogy a lelke elszorul ebben a magányosságban, ettől a láthatatlan madárdaltól s ebben a forró, édes levegőben. Már éppen visszafordult, amikor végre megpillantotta Bosinneyt. A műépítész egy nagy tölgy tövébe heveredett le, amelynek törzsét óriási lombsátor koronázta és amely kortól és mohától takarva állott a lejtő felső szélén.

Csak akkor pillantott fel, amikor Soames a vállát megérintette.

- Halló, Forsyte, - mondotta. - Megtaláltam azt a telket, amelyre a házát építeni fogjuk! Ide nézzen!

Soames megfordult és körülnézett, azután hűvösen így szólt:

- Lehet, hogy maga érti a dolgát, de ez a telek legalább a felével többe kerül.

- Ugyan, mit törődik a pénzzel! Inkább a kilátást nézze!

A lábuk előtt érett rozskalászokkal teli földek húzódtak, a lejtő tövében sötét liget állott. A síkon, távolba húzódó szürkés kék dombvonalig, szántók és bokorkerítések hálója terült el. Jobb kéz felől ezüst vonalban csillogott a folyó.

Az ég olyan kék volt és a nap olyan ragyogó, hogy szinte örökös nyár uralkodott ezen a széles völgyön. Fehér töviscserje virult körülöttük, az éter komoly nyugalmában gyönyörködve. A forró levegő rezgett a rozsföldek fölött és mindent betöltött a halk és puha zümmögés, a csillogó percek suttogása, amely elárasztotta az eget és a földet.

Soames körülnézett. Akarata ellenére valami dagadozni kezdett a keblében. Itt élni, e gyönyörű látvány előtt, megmutogatni barátainak, beszélni róla, birtokába venni! Elvörösödött az arca. A meleg, a verőfény, a napsugarak éppúgy behatoltak érzékeibe, amint négy évvel ezelőtt Irén szépsége meghódította érzékeit és arra kényszerítette, hogy sóvárogjon érte. Lopva egy pillantást vetett Bosinneyre; e félig megszelídített leopárd szemei, amint a kocsis elnevezte őt, szinte őrült örömmel pihentek a tájon. A napsugár visszaverődött ennek az emberi arcnak kiemelkedő pontjairól, a kiálló pofacsontokról, álla hegyéről, a szemöldöke fölött emelkedő merőleges bütykökről és Soames kellemetlen érzéssel figyelte e durván ácsolt, rajongó, fölényes arcot.

Hosszú, puha hulláma a szélnek siklott végig az érett rozs fölött és meleg levegőfuvallatot vágott arcukba,

- Ragyogó házat építenék ide magának, - szólt végül Bosinney, megtörve a csendet.

- Könnyű magának, - felelte Soames szárazon, - Nem maga viseli a költségeit.

- Körülbelül 8000 fontért palotát tudnék ideépíteni.

Soames arca elsápadt, harc támadt fel a lelkében.

Lesütötte a szemét és komoran kijelentette:

- Nem tudok annyit beleölni.

Azután lassan, elmélyedt léptekkel megindult visszafelé, az első telekhez.

Némi időt azzal töltöttek itt, hogy a tervezett ház részleteit megbeszéljék, azután Soames visszament az ügynök házába.

Körülbelül félóra múlva kijött, odament Bosinneyhez és megindultak az állomás felé.

- Well, - mondotta halkan s alig nyitotta ki ajkait, - mégis csak a maga választotta telket vettem meg.

S azzal megint magába mélyedt és zavart fővel azon tanakodott magában, hogyan történt, hogy ez a fráter, akit ösztönösen megvetett, mégis csak legyűrte eredeti szándékát.

Ötödik fejezet
Forsyte családi kör

Mint osztályának és nemzedékének ezer meg ezer felvilágosodott tagja ebben a nagy London városban, akik nem ragaszkodnak többé vörös bársonykarosszékekhez és akik tudják, hogy a modern olasz márványcsoportok rég kimentek a divatból, Soames Forsyte is olyan házban lakott, amely tisztességesen megtette a kötelességét. Egészen eredeti rajzú, rézkoppantó volt az ajtaján, az ablakait átalakították, hogy kifelé nyíljanak, csüngő virágtartók voltak a homlokzatán, amelyekben fuksziák virultak és a hátulsó felén (és ez volt nagy előnye) a kis udvar, világoszöld téglával volt kikövezve és pávakék virágtartókban piros leanderek virultak benne. Pergamenszínű japán ernyő árnyékában, amely az udvar egész hátsó felét befedte, a ház lakói vagy látogatói kíváncsi szemtől látatlanul üldögélhettek, mialatt délutáni teájukat itták és kényelmesen szemügyre vehették Soames ezüst szelencegyűjteményének legutolsó gyarapodásait.

A belső berendezés az empire és a Morris stílus nyomait viselte magán. Terjedelméhez képest a ház elég kényelmes volt, megszámlálhatatlan kényelmes sarok találkozott benne, csupa madárfészek, és tojások gyanánt apró ezüst tárgyak voltak mindenhová elszórva.

E belső tökéletességben tulajdonképpen kétféle kényes ízlés harcolt egymással. A házban olyan úrnő lakott, aki csinos környezetet tudott volna teremteni magának elhagyott szigeten is, viszont a ház urának kényes ízlését a birtok ösztöne uralta, aki minden tárgyat azzal a gondolattal vett meg, hogy ezzel a verseny törvényeinek engedelmeskedjék. Ez a versenyző kényeskedés volt az oka annak, hogy Soames iskolásfiú korában mindig az első volt, akin Marlborough-ban nyáron fehér mellényt lehetett látni, télen pedig bársony mellényt, aki soha a nyilvánosság előtt nem jelent meg úgy, hogy a nyakkendője a gallér alól kicsúszott volna és aki előbb gondosan letörölgette a lakkcipőit, mielőtt az iskolai ünnepségeken megjelent volna a hallgatóság előtt, hogy Moliére darabjának egy részletét előadja.

A valósággal testére szabott, kifogástalan öltözék Soamesnek második természetévé vált, mint számos londoni úrnak és elképzelhetetlen volt föltenni róla, hogy egy hajszál is eltolódjék a fején, hogy a nyakkendője a függőleges vonaltól egy hüvelyknyire is elcsússzék, vagy a gallérja ne legyen dermesztően tiszta. A világ minden kincséért sem öltözött volna fel reggel fürdő nélkül, mihelyt divatba jött a naponkénti fürdés és milyen keserű fölénnyel nézte le azokat, akik nem fürödtek meg reggelenkint.

Irént viszont nimfának képzelhette az ember, aki egy eldugott patakban szokott fürdeni, a friss vizet élvezve és bájos testében gyönyörködve.

Ebben a küzdelemben, amely a ház falai között dúlt, a ház úrnője maradt alul. Éppen úgy, mint a szász és a kelta elem közötti harcban, amely az angol nemzetben még ma sem jutott nyugovóra, az érzékenyebb és utánzásra hajlamosabb temperamentuma másik félre konvencionális fölépítményt kényszerített.

Ilyen módon ez a ház rendkívül hasonlított a sok száz más londoni házhoz, amelyek ugyanilyen erőteljes becsvággyal indultak útnak és ezt a házat is úgy emlegették:

- A Soames Forsyte, igazán elragadó kis háza - igazán egyéni, drágám és mondhatom, elegáns!

Soames Forsyte helyébe bátran tehetnők James Peabody, Thomas Atkins vagy Emanuel Stagnoletti, vagy, bátran mondhatjuk, bármely Londonban élő középosztálybeli angol úr nevét, aki minden különösebb ízlés híján volt és bár a házuk belső berendezése különbözött, a frázis valamennyire egyformán rá illett.

Augusztus 8-ának estéjén, egy héttel a Robin Hillre tett kirándulás után, e ház ebédlőjében - tökéletesen egyéni, drágám! igazán elegáns! - Soames és Irén vacsorához ültek. Meleg vacsorát enni vasárnap este kissé megkülönböztetett eleganciát jelentett ekkoriban, amely azonban e házban és sok más házban is meglehetősen mindennapos volt. Már házaséletének elején leszögezte Soames ezt a szabályt: A cselédeknek vasárnap is meleg vacsorát kell itt felszolgálniuk, hiszen nincsen egyéb dolguk, minthogy harmonikázzanak. Ez a szokás nem vezetett házi forradalomra, mert - s ez Soames szemében igen sajnálatra méltó jelvolt - a cselédség nagyon ragaszkodott Irénhez, aki minden ősi angol hagyomány ellenére úgy látszik elismerte azt a jogukat, hogy az emberi természet gyöngéi bennük is élnek!

A boldog ifjú házaspár nem ült egymással szemben, hanem derékszögben ült a csinos rózsafa asztal mellett, az asztalon nem volt fehér terítő, - ez is új s különös elegancia, - és idáig még nem váltottak egymással egy szót sem.

Soames szeretett vacsora közben üzleti dolgairól beszélni, vagy elmesélni azt, mit vett aznap, s amíg ő beszélt, Irén hallgatása nem bántotta. De ma este képtelen volt arra, hogy ő beszéljen. Az az elhatározása, hogy házat építtet, már egész héten nyomasztóan nehezedett a lelkére és elhatározta, hogy most már szólni fog a feleségének.

Hogy ez az elhatározás olyan idegessé tette, mélységesen bosszantotta őt. Milyen joggal ébreszti fel benne a felesége ezt az érzést? Hiszen férj és feleség egy embert kell hogy alkosson? Az asszony egyetlen egyszer se nézett rá, mióta asztalhoz ültek és Soames azon törte a fejét, vájjon mi járhat Irén fejében ez idő alatt? Igazán nehéz sors olyan embernek, aki úgy dolgozik, mint ő, aki úgy keresi a pénzt a feleségének - igen, s akinek úgy fáj a szíve, hogy így ül vele szemben az asszony és így néz maga elé, mintha a falak szorongatnák a lelkét! Nehéz megállni, hogy az ember föl ne keljen és ott ne hagyja a vacsorát.

A rózsaszínű ernyő alól a lámpa világossága Irén nyakára és karjaira esett. Soames szerette, ha kivágott ruhában ül vacsorához a felesége, mert szóval ki nem fejezhető felsőbbrendűség érzését keltette fel benne, tudván, hogy nőismerőseinek legnagyobb része, ha otthon vacsorázik, jobb ruhában vagy délutáni blúzban ül asztalhoz. A rózsaszínű világosságban az asszony ámbraszínű haja és fehér bőre élénken elütött sötétbarna szemétől.

Lehet-e valakinek szebb birtoka, mint ez az ebédlőasztal sötét tükrével, a merev és puha szirmú rózsák, a rubinszínű poharak és a kedves ezüsttárgyak e sokasága az asztalon, lehet-e valakinek szebb birtoka, mint ez az asszony, aki itt ül mellette? A hála nem tartozik a Forsytek erényei közé, akik erősen versenyző természetűek és színültig tele vannak józan ésszel s nem sok időt vesztegetnek erre az erényre, csak Soamesben buzgott föl néha az a kétségbeejtő érzés, amely már szinte fájdalomszámba ment, hogy ez a nő nem olyan mértékben az övé, amilyen mértékben joga volna ahhoz, hogy az övé legyen, hogy nem nyújthatja ki a kezét utána, mint e rózsa után, hogy leszakítsa és szívének illatát magába szívja.

Minden egyéb tulajdonából, mindezekből a dolgokból, amiket idáig gyűjtött, az ezüstjéből, a képeiből, a házaiból, a vagyonából titkos és meleg érzést merített. Az asszonyából semmit.

Ennek a háznak minden falán titkos felírások állottak. Hűvös, kereskedő lelke tiltakozott a titokzatos, intő szózat ellen, hogy ez az asszony nem neki való! Feleségül vette ezt a nőt, meghódította, a magáévá tette és az ő szemében a világ legalapvetőbb törvényét, a birtok törvényét sértette az, hogy nem jutott tovább, mint odáig, hogy birtokba vegye az asszony testét, ha ugyan valóban birtokába vette, amit ma már lassankint maga se mert elhinni. Ha valaki megkérdezte volna tőle, vajon az asszony lelkét óhajtja-e a birtokában tudni, ezt a kérdést érzelgősnek is, meg nevetségesnek is vélte volna. Pedig ezt kívánta és a felírás a falon azt mondotta, hogy e kívánsága sohasem teljesül.

A nő folyton hallgatag volt, merengő és kecsesen tartózkodó. Mintha attól félne, hogy egyetlen szavával, mozdulatával, egy kis jellel is azt a hitet ébreszthetné az urában, hogy szereti és Soames felvetette a kérdést, vájjon ez örökké így fog-e tartani?

Mint nemzedéke legtöbb regényolvasó gyermekének (pedig Soames nagy regényolvasó volt), az ő életfelfogását is az irodalom elszínezte és mélyen magába szívta azt a meggyőződést, hogy mindez csupán idő kérdése. A férj végül mégis csak elnyeri a feleség szerelmét. Még azokban az esetekben is, - nem nagyon kedvelte az ilyen könyveket - amelyek tragédiával végződtek, az asszony gyötrő és késő bánattal ajkán lehelte ki lelkét, avagy ha a férfi halt meg előbb, ami elég kellemetlen megoldás, akkor lelkiismereti furdalások rabjaként vetette magát a férj holttestére.

Gyakran járt Irénnel színházba és ösztönszerűleg a modern társadalmi színműveket nézte meg, amelyekben a modern házassági problémákról volt szó s amelyek szerencsére a való élet házassági problémáitól annyira különböznek. Rájött arra, hogy ezek a darabok is ugyanígy végződtek, még olyankor is, amikor szerető volt a játékban. Mialatt a darabokat hallgatta, Soames rokonszenve gyakran fordult a szerető felé, de mielőtt a kocsi, amelyben Irénnel együtt hazafelé tartott, a házig ért volna, belátta azt, hogy ez nincsen rendjén és boldog volt, hogy a darab mégis csak másként végződött. Egy bizonyos fajta férj jött akkoriban nagy divatba, az erős, sőt mondhatni durva, de rendkívül józan eszű férfi, aki a darab végén rendszerint nagy győzelmet aratott. Ez az emberfajta nem igen dicsekedhetett Soames rokonszenvével és ha nem járt volna mindig a saját helyzete az eszében, akkor őszintén kijelentette volna, mennyire utálja ezt a típust. De erősen élt a tudatában, hogy milyen életbevágó fontosságú számára is, hogy győzedelmes, sőt erős férj legyen, úgy hogy ezt az ellenszenvét soha szóval ki nem fejezte, amely ellenszenv azonban a természet furcsa folyamata révén talán éppen a durvaság titkos forrásaiból fakadt, amelyek lelkében lappangottak.

De Irén ez este különösen hallgatag volt. Soha Soames ezt a kifejezést nem látta még az arcán. És miután a rendkívüli riaszt meg leggyakrabban bennünket, Soames is megriadt. Megette a tésztáját és nagyon siettette a szobalányt, aki ezüstseprűvel sepergette le a morzsákat az asztalról. Mihelyt a lány kiment a szobából, megtöltötte a boros poharát és így szólt:

- Volt valaki nálad, ma délután?

- June.

- És mit kívánt?

A Forsytek körében törvényszámba ment az, hogy az emberek senkihez se mennek addig, amíg valamit nem kívánnak tőle.

- Bizonyosan azért jött, hogy a vőlegényéről beszéljen, mi?

Irén nem felelt.

- Úgy látom, - folytatta Soames, - hogy June szerelmesebb a vőlegényébe, mint a férfi belé. Folyton a nyomában jár.

De Irén olyan pillantást vetett rá, hogy a további megjegyzés az ajkára fagyott.

- Hogyan mondhatsz ilyet! - kiáltott fel az asszony.

- Miért ne, hiszen mindenki látja!

- Dehogy látja. Ha pedig látja, akkor csúnya dolog ilyent kimondani.

Soames erre kijött a sodrából.

- Kedves feleség vagy, mondhatom, - mondotta. - De titokban csodálkozott azon, hogy az asszony ilyen heves hangon válaszolt. Nem volt szokása. - Egészen belebolondultál ebbe a June-be. Csak egyet akarok neked mondani. Most, hogy a szoknyájához varrta ezt a kalózt, fikarcnyit sem törődik már veled, majd magad is rájössz. De nemigen fogod olyan gyakran látni ezentúl, mert kiköltözünk Londonból.

Örült annak, hogy ilyen bosszús kifakadás kapcsán rukkolhatott ki ezzel az újsággal. Azt várta, hogy az asszonyt lesújtja ez a hír, de a csönd, amellyel a bejelentését fogadta, megriasztotta.

- Úgy látszik, nem érdekel, - tette hozzá akarata ellenére.

- Már hallottam róla.

Soames éles pillantást vetett rá.

- Kitől?

- June-tól!

- S ő kitől tudja?

Irén nem felelt. Megdöbbenve és kényelmetlen érzéssel folytatta Soames:

- Szép munka lesz Bosinneynek! Embert csinál belőle! Úgy vélem, hogy minden részletet elmondott?

- Igen.

Újból szünet állott be, azután így szólt Soames:

- Gondolom, hogy nem szívesen mész el innen?

Irén nem felelt.

- Well, magam sem tudom, hogy mit akarsz, úgy látszik, sohasem vagy megelégedve.

- Hát fontos az, amit én kívánok?

Felemelte az asztalon álló, rózsákkal teli vázát és kiment a szobából.

Soames ülve maradt. Hát ezért írta alá a szerződést, hát ezért készül kevés híjján tízezer fontot kiadni? Bosinney szava jutott az eszébe: Az asszonyok az ördög cimborái!

De hamarosan nyugodtabb lett. A dolog rosszabbul is elsülhetett volna. Föllángolhatott volna az asszony indulata; ennél, aminek most volt tanúja, tényleg többet várt. Még szerencse, hogy June előre megtörte a jeget. Úgy látszik kiszedte a titkot Bosinneyből, hiszen Soames tudhatta volna, hogy ez lesz a vége.

Cigarettára gyújtott. A fődolog, hogy Irén nem rendezett jelenetet! Belenyugszik a dologba - ez még a legjobb tulajdonsága - hűvös volt ugyan, de nem duzzogó természetű. És a cigaretta füstjét az asztal sima lapján ülő katicabogárra eregetve, ábrándozni kezdett az épülő házról. Nem érdemes emésztenie magát, nyomban rendbe fogja hozni az egész dolgot. Irén biztosan kint ül a sötétben, a japán ernyő alatt és kötöget. Gyönyörű, meleg az éjszaka...

A valóság az volt, hogy June aznap délután csillogó szemmel állított be s ezzel a felkiáltással:

- Soames derék fiú, igazán. Ragyogó, amit Philért tesz, ennél különbet nem is kívánhatott volna!

Irén meghökkent és sötét arccal nézett rá, mire June így folytatta:

- Az új házatokról van szó, természetesen, ami a Robin Hillen épül. Micsoda, te még nem tudsz róla?

Irén nem tudott róla.

- Akkor talán nem is kellett volna elmondanom.

Aztán türelmetlenül nézett a barátnője szemébe és így kiáltott fel:

- Úgy nézel rám, mintha nem érdekelne a dolog. Hát nem látod, ez az, amiért úgy imádkoztam, a jó alkalom, amire oly hosszú idő óta várakozott. Most meglátjátok, milyen nagy művész! - S ezután kipakolt az egész históriával.

Mióta June eljegyezte magát, mintha nem igen érdekelte volna a barátnője sorsa. E hosszú órákat, amelyeket Irén társaságában töltött, saját bizalmas közléseivel ütötte el és néha-néha, akármilyen mély volt benne a részvét, képtelen volt arra, hogy eltüntesse mosolyából halvány árnyékát annak a fölényes megvetésnek, amelyet az olyan asszony iránt érzett, aki ezt a szörnyű tévedést elkövette, ezt az óriási és nevetséges tévedést.

- A berendezést is ő fogja csinálni. Soames szabad kezet adott neki. Nagyszerű lesz…

June boldogan nevetett, remegett az örömtől egész kis alakja, fölemelte a kis kezét és öklével rácsapott a muszlin függönyre…

- Tudod, hogy még James bácsit is megkértem, - de hirtelen harag ébredt fel e kellemet-len emlékre a lelkében és elhallgatott s mikor látta, hogy a dolog a barátnőjét oly kevéssé érdekli, hamarosan elment. Az utcáról még visszanézett és látta, hogy Irén ott áll a kapuban. A búcsúzó kézintésre válaszolva, Irén kezét a homlokához emelte, aztán lassan megfordult és betette az ajtót…

Soames hamarosan felkelt az asztal mellől, bement a szalonba és az ablakból figyelte a feleségét.

Irén csöndesen ült a japán ernyő árnyékában és fehér vállán a csipke, keblének emelkedésével és süllyedésével egy időben meg-megrezdült. De ebből a hallgatag teremtésből, aki ilyen mozdulatlanul ül kint a sötétben, mintha titkos melegség, az érzésnek rejtett forró hulláma áramlott volna, mintha egész lénye megrázkódott volna és a mélységek fenekén valami változás volna készülőben.

Soames észrevétlenül lopódzott vissza az ebédlőbe.

Hatodik fejezet
James fürkészni kezd

Nem tartott sokáig és Soames elhatározása, hogy házat építtet, szájról-szájra járt a családban s azt az izgalmat ébresztette fel, amely minden elhatározással vele járt a Forsyte-családban, ha ez az elhatározás bizonyos összefüggésben állott a tulajdonnal.

Nem az ő hibája volt, mert szilárdul eltökélte, hogy senkinek sem szól a dologról. June, akinek csordultig volt a szíve, elmondotta Mrs. Smallnak, azzal a kikötéssel, hogy Anna nénin kívül senkinek sem szabad szólnia, azt remélve, hogy ezzel felvidítja szegényt, mert Anna néni napok óta őrizte az ágyat. Mrs. Small nyomban elmondotta Anna néninek, aki mosolyogva pihentetve fejét a párnán, azt válaszolta tiszta és remegő hangján:

- A kedves June-nek nagyon jó hír, de remélem, óvatosak lesznek, mert az ilyesmi nagyon veszélyes!

Mikor egyedül maradt, felhő gyanánt, amely másnapra esőt jósol, ráncok borultak az arcára.

Napok óta, mialatt így az ágyában feküdt, folyton azon próbálkozott, hogy s mint feszítse meg az akaratát, az erőfeszítés még az arcára is kiült s a szája széle egyre összeszorult.

Smither, a szobalány, aki leánykora óta állott a szolgálatában s akit úgy szokott emlegetni «Smither derék leány, csak olyan lassú!» minden reggel szigorúan és pontosan elvégezte az ősi toilett befejező szertartását. A tiszta fehér fehérneműs szekrény fiókjából kivette a lapos, szürke fürtöket, a személyes méltóság e külső jelvényeit, azután az úrnője kezébe téve őket, nyomban hátat fordított.

Hester és Juley néninek mindennap meg kellett hozniuk a hírét annak, hogyan áll Timót egészsége, mi újság Nicholaséknál, vájjon sikerült-e a drága June-nak rávennie Jolyont arra, hogy a várakozási időt megrövidítse, tekintettel arra, hogy Bosinneynek már van munkája és ő építi Soames házát, vajon a fiatal Roger felesége tényleg várandós-e, vajon hogyan sikerült Archie operációja s hogyan intézte el Swithin a Wigmore Streeten állómegürült háza dolgát, amelynek a bérlője elvesztette egész vagyonát s olyan csúfosan kijátszotta Swithint. S ami a fődolog, mi hír Soameséknál, vajon Irén még mindig külön hálószobát követel-e magának? S minden reggel kijelentette Smither-nek:

- Ma délután, körülbelül két óra felé lemegyek, Smither. - Majd a maga karjára kell támaszkodnom, elgyengültem a hosszú fekvéstől.

Miután az épülő házról szóló hírt Anna néninek elmondotta, Mrs. Small a legmélyebb titoktartáspecsétje alatt továbbadta az újságot Mrs. Nicho-lasnak, aki viszont Winifred Dartie-től kérdezte meg, igaz-e a hír, mert természetesen azt kellett feltételeznie, hogy Soames nővére csak tud a dologról. Akitől kellő időn belül persze James fülébe is eljutott a hír. Jamest nagyon felizgatta az újság.

- Soha senki - így panaszkodott - nem mond el neki semmit. - S a helyett, hogy egyenesen Soameshez fordult volna, kinek a zárkózottságától nagyon félt, vette az esernyőjét és elment Timótékhoz.

Mrs. Small és Hester (aki szintén be volt avatva, nagyon titoktartó volt, mert túlságosan fárasztotta a beszéd) nagy készséggel, sőt igyekvéssel bocsátkoztak a hír megbeszélésébe. Hogy a kedves Soames igen jószívűnek mutatkozik, hogy így munkához segíti Bosinneyt, volt a véleményük, de egy kissé kockázatos dologba bocsátkozik. Hogy is nevezte őt George? - A kalóz! - Milyen furcsa név! De George mindig olyan tréfás! Mindegy, a fődolog, hogy a családban marad, mert úgy vélték, Bosinneyt most már a családhoz tartozónak kell tekinteniük, akármilyen furcsának lássék is.

James ekkor a szavába vágott:

- Senki sem tud róla semmit. Nem értem, miért kezd Soames ilyen fiatalemberrel. Nem csodálkoznék, ha Irén keze volna a játékban. Majd én szólok...

- Soames, - szólalt meg ekkor Juley néni, - kijelentette Mr. Bosinneynek, hogy nem akarja, hogy a dolog kiszivárogjon. Biztos vagyok benne,nem szeretné, ha sokat faggatnák s ha Timót tudná, nagyon bosszankodnék s én...

James a tenyerét a füle mögé feszítette.

- Micsoda? Mit mondasz? - kérdezte. - Már egészen megsüketültem. Azt hiszem már alig értem, amit az emberek mondanak. Emilynek meg-fájdult az egyik lába ujja, úgyhogy nem utazhatunk el Walesbe, csak a hónap vége felé. Mindig közbejön valami. - S miután meghallotta azt, amire kíváncsi volt, fogta a kalapját és elbúcsúzott.

Szép délután volt s ő a parkon keresztül elindult Soamesék lakása felé, ahol ma este vacsorázott, mert Emily a fogfájása miatt ágyban maradt, Rachel és Cecily pedig látogatóban voltak valahol a vidéken. A lejtős úton haladt, a Row bayswateri oldalán, a Knigthsbridge Gátéig, aztán a rövid, aszott gyepen keresztül, amelyen itt-ott fekete juhok legelésztek, a padokon párok üldögéltek és furcsa emberi alakok heverésztek, hanyatt fordulva, mint hullák a csatamezőn, amely fölött a harc már elrobogott.

Lehajtott fővel, gyors léptekkel haladt és nem nézett se jobbra, se balra. Ennek a nagy kertnek a képe, saját élte csataterének e középpontja, amelyben kora ifjúsága óta harcolt, gondolatokra vagy töprengésre izgatta a lelkét. E heverő emberi testek, amelyek idevetődtek a harc tömkelegéből és szorongattatásaiból, c szerelmespárok, amelyek egymáshoz simuló arccal töltöttek itt egy-egy elíziumi órát, amelyet a taposó malom egyhangúságából kiszakítottak, nem gyújtotta fel a képzeletét. Túl volt ő már az effajta képzelődésen és töprengésen s az orra, mint a birka orra, mindig a megszokott legelő felé konyult.

Egyik lakója az utóbbi időben késlekedő bérfizetési hajlandóságokat árult el s most komoly kérdéssé fejlődött, vájjon kitegye-e őt a házból vagy sem, bár ezzel kiteszi magát annak a veszedelemnek, hogy a házat karácsonyig nem tudja kiadni. Swithinnek nemrégiben volt igen csúnyahistóriája, de úgy kell neki, túl sokáig húzta ezt a dolgot!

Ezen törte a fejét, amint egyenletes léptekkel rótta az utat, az esernyőjét nagy óvatosan a nyelénél fogva, hogy így a vége ne érje a földet s ne koptassa el a fogással a selymet se. S így haladt sovány és magas, előre hajló vállaival, hosszú lábait szinte gépies pontossággal mozgatva, ezen a parkon keresztül, amelyre a nap olyan ragyogó verőfénnyel tűzött le, e sok tétlenségre, mely útjain tanyázott - s a kerítésén túl dúló nagy harcnak, a Tulajdon harcának olyan számos emberi jelére, mint egy hatalmas szárazföldi madár, amely a tenger színe fölött repül.

Amikor az Albert Gatere kiért, valaki megfogta a karját.

Soames volt, aki a Piccadilly árnyas oldalán az irodából éppen hazafelé tartott s most hirtelen megjelent mögötte.

- Édesanyád ágyban fekszik, - szólt fiához James, - éppen hozzád tartok, csak attól félek, hogy útban leszek.

James és a fia közötti külső viszonyt a speciális forsytei érzéshiány jellemezte, bár a két férfit meleg érzések fűzték egymáshoz. Talán egymást vagyoni befektetésnek nézték, mindenesetre nagy gonddal kísérték egymás hogylétét és szívesen voltak együtt. De soha, még két szót se váltottak az életnek belsőbb problémáiról s nem árulták el egymás jelenlétében, hogy bármiféle mély érzés lakozik bennük.

Olyasvalami kapcsolta őket egymáshoz, amit szó erejével nem lehet kifejezni, olyasvalami, ami mélyen lappang a nemzetek és a családok szövetében, hiszen a vér, úgy mondják, sűrűbb mint a víz s egyikük sem volt hidegvérű férfi. Tény az, hogy James életének ma már legfőbb értéke, indító ereje a gyermekei iránti szeretete volt. Takarékosságának legfőbb forrása volt az, hogy élőlények voltak körülötte, akik saját énjének voltak részei, akikre örökül hagyhatta a vagyont, amelyet szerzett, mert mi más öröme lehet az embernek hetvenöt esztendős korában, mint a takarékosság? Az élet magva volt az, hogy pénzt tehetett félre a gyermekeinek.

Mert ennél a James Forsyte-nél minden különcködése ellenére is nem volt egészségesebb ember (ha ugyan az egészség legfőbb ismérve az önkímélet, bár Timót ez irányba kétségtelenül túl messzire ment) ebben az egész London városában, amelynek olyan sokat köszönhetett s amelyet olyan néma szeretettel övezett, mint a vagyonszerzési alkalmak középpontját. A középosztály csodálatos józansága lakott benne. Az ő lelkében s nem Jolyonban, akiben a zsarnoki akarat néha felülkerekedett s akin időnként erőt vett a bölcselkedés és a gyöngédség! Egészségesebb volt, mint Swithin, aki bogarainak volt vértanúja, mint Nicholas, aki ügyességének volt áldozata, mint Roger, aki vállalkozó kedvének volt betege. Benne lüktetett legerősebben a kompromisszum igaz szelleme. Minden fivére közül ő volt testben-lélekben egyaránt a legszürkébb s ezért volt neki legtöbb reménye arra, hogy örökké éljen.

James szemében inkább, mint bármelyik fivérében a család «jelentős volt és drága». Modorában, amellyel az élettel szemben állott, mindig volt valami őseredeti és kedélyes vonás. Szerette a családi tűzhelyt, szeretett dörmögni és pletykázni. Minden elhatározását abból a tejszínből merítette, melyet a család véleményéről s a családja véleményén keresztül ezer meg ezer hasonalkatú család véleményéről fölözött le. Évről-évre, hétről-hétre eljárt Timót öccse házába, keresztbevetett lábakkal, fehér barkó övezte, simára beretvált állal üldögélt az utcai nagy szalonban, figyelt, mint bugyborékol a család fazeka, mint gyűlik meg felszínén a tejszín, aztán felfrissülve megnyugtatva, bizakodva hazament, a megnyugvás szóval ki nem mondható érzésével.

Önfenntartó ösztönének kőkemény burka alatt sok őszinte érzés lakott Jamesben. Az az óra, amelyet Timótéknál töltött, olyan volt, mintha anyja ölében üldögélt volna, s az a mély sóvárgás a család védőszárnya után, mely lelkében lakott, formálta meg saját érzéseit is gyermekei iránt. Lidércnyomás gyanánt gyötörte a tudat, hogy védtelenül tegye ki őket a világba, akár vagyonról, akár egészségükről vagy jó nevükről legyen szó. Mikor jó barátjának John Streetnek a fia, önként jelentkezett katonai szolgálatra, bosszúsan csóválgatta a fejét s csodálkozott, hogyan adhatta ehhez John Street a beleegyezését. S mikor egy ellenséges dárda megölte az ifjú Streetet, annyira a szívére vette, hogy külön-külön minden ismerőséhez ellátogatott, csakhogy elmond-hassa, hogy ezt előre tudta s hogy az ilyesmi felháborító.

Mikor a veje, Dartie olajrészvényekben spekulált s pénzügyi bajokba került, James a bosszúságába belebetegedett. Úgy érezte, hogy minden tisztes jólét fölött meghúzták a lélekharangot. Három hónapig tartott s Badenbe kellett utaznia, hogy rendbe jöjjön az egészsége. Szörnyű volt a föltevés, ha ő, James, a pénzével segítségére nem siet, a veje, Dartie, a vagyonbukottak sorába került volna.

S mivel ő maga olyan kitűnő egészségnek örvendett és ha a füle megfájdult, már azt hitte, közeleg a halála órája, a feleségének vagy gyermekeinek időnkinti gyöngélkedését személyes sértésnek tekintette, a végzet kaján cselekedeteinek, amelyeknek célja az, hogy az ő lelki nyugalmát megbontsák. Viszont, ha szűkebb családi körén kívül álló ember megbetegedett, azt semmiképp sem hitte komolybetegségnek és minden baj végső fokát egy elhanyagolt májbajban kereste.

- Ugyan, ugyan, mit panaszkodik, - szokta ilyenkor mondani, - velem ugyanez történik, hanem vigyázok.

Mikor ez este Soames háza felé haladt, úgy vélte, hogy az élet csúnya játékot űzött vele. Emília beteg lábbal fekszik otthon az ágyban. Ráchel pedig kint a vidéken kocsikázik valahol és vele senki sem törődik. Anna igen beteg, - a nyarat alig éli túl, ma látogatta meg harmadszor, a nélkül, hogy idősebb nővére betegszobájába bemehetett volna. Ami pedig Soames-nek azt az ötletét illeti, hogy a környéken házat építtet magának, nagyon vigyáznia kell a fiúra. Bántotta Irén dolga is, ugyan mi fog még ebből kialakulni? Mindenféle bajnak lehet még a forrása.

Azzal a föltett szándékkal lépte át a Montpellier-tér 62. számú ház küszöbét, hogy szerencsétlennek fogja érezni magát.

- Fél nyolcra járt az idő és Irén, miután a vacsorához átöltözött, az ebédlőben maradt. Aranyszínű ruhája volt rajta - miután egy estélyen és egy bálon pompázott benne, otthon kellett elviselnie - és keblét csipkéknek valóságos zuhataga borította, amely nyomban magára vonta James pillantását. Ugyan, hol csináltatod a ruháidat? - kérdezte élénk hangon. - Rachel és Cicely soha ilyen jól nem festenek. De ez a csipke, ez a rózsás mintájú csipke nem valódi, ugye?

Irén odaállt az apósa elé, hogy bebizonyítsa neki, nincsen igaza.

És James akarata ellenére megérezte lényének a varázsát, a halk és elbájoló illatot, amely belőle kiáradt. Az olyan Forsyte, akiben némi önbecsülés lakik, nem adja meg magát egy csapásra és ezért. James kijelentette:

- Lehet, hogy neked van igazad! Szép pénzbe kerülhetnek ezek a ruhák, annyi bizonyos.

Megkondult a gong, Irén fehér karját apósa karjába öltötte és bevezette az ebédlőbe. Soames helyére ültette az asztal mellé, tőle balra, a nap világa csak halványan tűzött a szobának ebbe a részébe, úgyhogy a lassan leáldozó napvilág nem zavarta az öreg urat, aztán lassan beszélgetni kezdett James-szel.

James arcán hamarosan olyan változás jelei mutatkoztak, mint a gyümölcsön, amely lassan érik a napsugáron. Mintha valaki hízelgett volna neki, cirógatta és simogatta volna s mindezt a nélkül, hogy egyetlen gyöngéd szó, egyetlen dicsérő jelző ütötte volna meg a fülét. Az az érzése támadt, hogy mindaz, amit megeszik, az egészségét erősíti; otthon soha ez az érzés nem támadt fel benne s nem emlékezett arra, hogy valaha így ízlett volna neki egy pohár pezsgő. Mikor pedig megkérdezte, miféle gyártmány és mennyibe kerül, nagy meglepetéssel hallotta, hogy ugyanaz az ital, amelyből olyan nagy készlete van otthon, a saját pincéjében, amelyet azonban soha meginni nem tudott. S ezért elhatározta, hogy nyomban megtámadja a borkereskedőt, aki a pezsgőt szállította, mert hogy az áruval becsapta őt.

- Felnézett a tányérjáról és megjegyezte: Milyen sok csinos holmi áll itt az asztalon. Mit fizettetek például ezért a cukorhintőért? Jó csomó pénzbe került biztosan.

Különösen megtetszett neki az a kép, amely a szemben álló falon függött s amelyet ő maga ajándékozott a fiatal párnak.

- Sejtelmem sem volt arról, hogy ilyen jó ez a kép! - mondotta.

Vacsora után felállottak, hogy bemenjenek a szalonba és James nyomon követte Irént.

- Ez aztán kedvemre való pompás kis vacsora volt! - dörmögte halkan és a menye vállai fölé hajlott. - Nem volt túlságosan nehéz és nem volt túlságosan francia. De odahaza sohasem esik ilyen jól. Hatvan fontot fizetek a szakácsnőmnek, de olyan vacsorát főzni, mint a tiétek, nem tud.

Az épülő házról idáig egy szót sem ejtett és akkor sem szólt volna, amikor Soames azzal az ürüggyel, hogy dolgoznia kell, felment abba a szobába, ahol a képeit tartogatta.

James egyedül maradt a menyével. Még égett benne a bornak és a kitűnő likőrnek a melege és szívében gyengédebb érzés támadt az asszony iránt. Igazán elragadó kis teremtés, olyan szépen tud figyelni az ember szavára és mintha meg is értené azt, amit hall. S beszélgetés közben szakadatlanul nézegette az asszony alakját, a bronzszínű cipőktől fel a hullámos arany hajáig. Kissé hátra dőlve ült Irén az empire székben, amelynek felső szélére támaszkodtak a vállai és hajlékony alakja szabadon lendült meg csípőjének minden mozdulatára, mintha szeretője karjaiba dőlne. Az ajka mosolygott és a szeme félig volt lehunyva.

Talán az az érzés ébredezett lelkében, amely megjelenésének veszedelmes varázsát ismerte fel, vagy emésztési zavarai támadtak, de James hirtelenelhallgatott. Nem emlékezett arra, hogy valaha egyedül maradt volna Irénnel. S mikor az asszonyra nézett, az a furcsa érzése támadt, hogy valami különös és idegenszerű jelenség ül előtte. Valamire gondol ez az asszony - mialatt így hátradől a székben? Mikor újból megszólalt, hangja kissé éle-sebben csengett, mintha kellemes álomból ébredt volna.

- Vajon mit csinálsz egész nap? - kérdezte Iréntől. - Hozzánk sohase nézel át!

Az asszony nagyon sántikáló kifogásokkal mentegetődzött és James nem nézett a szemébe. Azt nem akarta elhinni, hogy szándékosan kerüli férje családját. Nagyon kínos dolog lett volna.

- Nyilván nem jut rá időd, - mondotta, - hiszen folyton June társaságában jársz-kelsz, biztosan segítesz neki, elkíséred, ha elmegy valaha a vőlegényével s a többi! Azt hallom, hogy most soha sincsen otthon, pedig Jolyon bácsi nem szereti, ha annyit hagyják egyedül. Azt mondják, folyton a vőlegénye nyomában van, biztosan naponkint eljár hozzá. Egyébként mi a te véleményed róla? Elhiszed azt, hogy tudja, mit akar? Én nagyon gyenge legénynek tartom. Nyilván June kezében van a gyeplő!

Irén arca kissé elsötétült és James gyanakvó szemmel figyelte az asszonyt.

- Talán nem érti meg tökéletesen Mr. Bosinneyt?

- Hogy én nem értem meg őt? - vágott vissza James gyors szóval. - Miért nem? Az első pillantásra látni, hogy művészlélek. Azt mondják, hogy a mesterségében igen alapos, legalább is valamennyien ezt tartják róla. Különben te jobban ismered mint én, tette aztán hozzá és újból gyanakvó pillantást vetett Irénre.

- Most házat tervez Soames-nek, - szólt Irén, barátságos hangon, nyilván azzal a szándékkal, hogy az apósát megnyugtassa.

Igen, éppen most jut az eszembe, hogy mit is akartam mondani, - folytatta James. - Nem értem, miért kezd Soames ezzel a fiatalemberrel. Miért nem fordult elsőrangú műépítőhöz?

- Lehet, hogy Mr. Bosinney elsőrangú művész.

James felállott és lehajtott fővel végigment a szobán.

- Mindjárt gondoltam, - mondotta, - ti fiatalok valamennyien összetartatok, mindent jobban akartok tudni.

Magas szikár alakjával odaállott Irén mellé, megfenyegette a mutató ujjával, amelyet közvetlenül az asszony keble fölött mozgatott, mintha vádat akarna emelni a szépsége ellen és így szólt:

- Amennyire én tudom, ezek a művészek, ahogy magukat hívják, teljesen megbízhatatlan emberek, neked pedig azt ajánlom, ne érintkezz vele túlsókat.

Irén elmosolyodott és az ajka vonalaiban mintha valami különös vonás lappangott volna. Mintha levetette volna magáról a tisztelettudást. A keble fel s alá hullámzott, mintha titkos harag dúlna benne, behajlította a karjait, amelyek a karosszék támláján nyugodtak, míg az újjak hegye egymáshoz nem ért és sötét szeméből kifürkészhetetlen pillantás suhant Jamesre.

Az öreg úr bosszúsan nézegette a padlót.

- Mondok neked valamit, - szólalt meg újból. - Kár, hogy nincsen gyereked, akire gondolhatnál és akivel foglalkozhatnál.

Elmélázó kifejezés jelent meg Irén arcán és még James is észrevette, hogy a puha selyem és csipkeruha burka alatt mint vált merevvé egész teste.

Megdöbbentette őt a hatás, melyet szava kiváltott és mint a legtöbb férfi, akiben nem lakik elég bátorság, korholó szavakkal igyekezett e hatást áthidalni.

Úgy látszik nem jársz el szívesen a házból. Miért nem jössz ki velünk néha Hurlingtonba és színházba is kéne járnod néha. A te korodban mindennek örömet kellene okoznia. Hiszen fiatalasszony vagy!

Irén arcának ábrándos kifejezése elsötétült és James nagyon kínosan érezte magát.

- Persze, persze, - mondotta, - én nem tudom, miért, de nekem senki se mond el semmit. - Soamesnek többet kéne veled törődnie. Én nem láthatom el helyette. S ha ő maga nem törődik vele,én rám ne számítson… Hiszen minden…

Rágni kezdte a mutatóujja körmeit és lopva egy pillantást vetett a menyére.

De az asszony szemének olyan sötét és mély pillantásával találkozott s ez a pillantás olyan mereven szegeződött rá, hogy elhallgatott és hűvös verejtékütött ki az arcán.

- Nekem pedig most mennem kell, - mondotta rövid szünet után és csöndes csodálkozással, mintha elvárta volna, hogy marasztalják egy kissé, egy perc múlva felállott. Kezet nyújtott Irénnek, aki lekísérte őt a kapuig. Kocsiba nem ül, gyalog akar menni, Irén adja át Soamesnek az üdvözletét, ha egy kis szórakozásra vágyik, akkor ő, James, szívesen kimegy vele Richmondba.

Hazament és mikor felért a szobájába, fölzavarta a feleségét, Emilyt, aki pedig 24 órai álmatlanság után most aludta első álmát, csak azért, hogy elmondja neki, hogy véleménye szerint Soames házában nagyon rosszra fordultak a dolgok. Miután félóráig értekezett erről a tárgyról, azzal a kijelentéssel, hogy egész éjjel nem fogja lehunyni a szemét, a falnak fordult és abban a pillanatban horkolni kezdett.

Montpellier-téri házában Soames kijött a képraktárából, a nélkül, hogy észrevették volna, megállott a lépcső legfelső fokánál, onnan figyelte Irént, aki az utolsó postával érkezett leveleket válogatta.

Az asszony bement a szalonba, de egy perc múlva ismét kijött és hallgatózva megállott. Azután egy kis cicával a karján, halk léptekkel megindult felfelé a lépcsőn. A férfi látta, milyen arccal hajol a kis állat fölé, amely a nyakához simulva dorombolt. Miért nem néz rá soha így ez az asszony?

Hirtelen meglátta a férjét s az arca elváltozott.

- Nekem nem jött levél? - kérdezte Soames.

- De igen. Három.

Soames félre állt és az asszony szó nélkül bement a hálószobába.

Hetedik fejezet
Az öreg Jolyon kis bűne

Az öreg Jolyon ugyanaznap azzal az elhatározással, hogy hazamegy, elhagyta a Lord-féle krikett-teret. De félúton másra határozta el magát, megállított egy konflist s a kocsisnak a Wistaria Avenue egy házszámát mondotta be. Valamire elhatározta magát.

June egész héten alig járt otthon és nem mulattatta többé a nagyapját, tulajdonképpen azóta, hogy Bosinney jegyese lett. S az öreg úr sohasem kérte meg, hogy maradjon nála. Nem volt szokása valakit valamire megkérni. June-nek nem járt most egyében az esze, csak a jegyesén és a dolgain és a nagyapját egy csomó cseléddel egyedül hagyta a nagyházban, ahol kora reggeltől késő estig nem akadt egy árva lélek sem, akivel elbeszélgetett volna.

A klubját nagytakarítás címén bezárták, igazgatósági ülésekre nem járt és ezért nem volt semmi oka, amiért a Citybe bejárt volna. June ugyan igyekezett őt rávenni arra, hogy utazzék el, ő maga Londonban maradt, mert Bosinney sem hagyta el a várost.

Ugyan hová utazzék egyedül? Egyedül nem utazhatik külföldre, a tengeri levegő megárt a májának és a szállodákat utálta. Roger egy hidegvíz-gyógyintézetbe ment, ő azonban ebben a korban már nem akart ilyesmivel kísérletezni, ezeket az új módi intézeteket csalóknak tartotta.

Ilyen gondolatokkal igyekezett lecsapolni azt a lelki levertséget, amely erőt vett rajta, de egyre jobban elmélyültek a ráncok az arcán és a szeme napról-napra borúsabban nézett a világba és ez a mélabú igen különösen hatott ezen az arcon, amelyet az emberek mindig olyan élénknek és vidámnak láttak.

Ezért indult e kocsiútra ma délután, az aranyos napvilágban, amely apró foltokban rezgett a zöldellő, gömbölyűre nyírt akácfák lombján, a kis házak előtt, ebben a verőfényben, amely szinte ünnepi fényben csillogott a kis kertek fölött, St. Johns Woodon keresztül. Érdeklődéssel nézett körül, mert olyan vidék volt ez, amelynek utcáira egyet-len Forsyte sem tette a lábát, őszinte visszatetszés és titkos kíváncsiság nélkül.

A kocsi egy kis ház előtt állott meg, amelynek sárga színe arról tett tanúságot, hogy ezt a házat régen festhették. A kapu a kertbe nyílott és falusiformája volt.

Rendkívül nyugodtan szállott ki a kocsiból, a bozontos bajusszal és szárnyszerűen lobogó fehér hajjal ékes tömör fejét igen büszkén hordozta a rendkívül nagy keménykalap árnyékában, a pillantása komor volt és szilárd. Szóval idáig jutott öregkorára!

- Mr. Jolyon Forsyte idehaza van?

- Igen, sir s kit jelentsek?

Az öreg Jolyon nem tudta megállni, hogy ne hunyorítson a kis cselédleányra, mikor a nevét megmondta. Furcsa kis macska volt.

A sötét folyosón követte a leányt egy kis fogadószobába, amelynek a bútorai kattunnal voltak bevonva; a kis szobalány székkel kínálta meg.

- Valamennyien kint vannak a kertben, tessék talán addig helyet foglalni, amíg behívom őket.

Az öreg Jolyon letelepedett a tarka szövettel bevont székre és körülnézett.

Szűkösnek látta ezt az egész házat, legalább ha megkérdezték volna, ezt mondotta volna, meglátszott ezen az egész házon, pontosan maga sem tudta megmondani, a szegénység, vagy mondjuk a rendkívüli szűkös életmód. Amennyire ő látta, nem volt a szobában egyetlen bútordarab sem, amely öt fontot megért volna. A falakon, amelyeket réges-rég festhettek, apró vízfestmények csüngtek és a mennyezeten nagy repedés tátongott.

Ezek a kis házak mind nagyon régiek, másodosztályú lakóházak. Remélhetőleg nem kell érte több bért fizetni, mint száz fontot; az a gondolat, hogy egy Forsyte, az ő saját fia, ilyen házban lakik, jobban bántotta, minthogy szóval ki tudta volna mondani.

A kis cselédlány visszajött.

- Vajon nem volna-e szíves kijönni a kertbe? Az öreg Jolyon kiment az üvegajtón keresztül s mialatt lefelé haladt a lépcsőn, az is feltűnt neki, hogy ezt a lépcsőt is rendbe kéne hozni.

A fiatal Jolyon, a felesége, két gyermekük és a kutyájuk, Baltazár, egy körtefa alatt ültek.

Ez az út, amellyel feléjük tartott, az öreg Jolyon életének legbátrabb cselekedete volt. De arcának egyetlen izma sem rándult meg és egyetlen nyugtalan mozdulattal sem árulta el magát. Mélyen fekvő szemét az ellenségre szegezte.

E két percben tökéletes bizonyítékot szolgáltatott arra, hogy ez az ösztönös egyenesség, biztonság és belső életerő avatja őt és osztályának olyan sok tagját az angol nemzet gerincévé. Abban a szerény természetességben, amellyel a saját dolgaikat intézik, amellyel minden egyebet félretolnak, tökéletes példái a jellegzetes és az ország földrajzi elszigeteltségéből született brit individualizmusnak.

Baltazár, a kutya, szaglászni kezdte az öreg úr nadrágja szélét; ez a barátságos és cinikus fattyú, egy orosz uszkár és egy foxterrier szerelmének a gyümölcse, élénk érzékkel szaglászott mindent, ami rendkívüli. Miután ez a különös üdvözlés lezajlott, az öreg Jolyon fűzvesszőből font karosszékbe telepedett s a két unokája, mindegyik egy-egy térdéhez támaszkodva bámulta őt, mert soha életükben ilyen öreg embert még nem láttak. Mintha tudatosan elárulnák, hogy eltérő körülmények között születtek, a két gyerek egyáltalán nem hasonlított egymáshoz. Joly, a bűn gyermeke, pirospozsgás volt, lenszőke haja magasan kifésülve a homlokából, kis lyuk az állán és egész egyénisége, szeme, valamint kissé hűvös szeretetreméltósága a vérbeli Forsyte-re vallottak. A sötéthajú kis Holly, a törvényes házasság gyermeke, komoly kis lélek volt, akinek arcában anyjának szürke és gondolkozó szeme világított.

Baltazár, a kutya, miután háromszor körbe járt a kis virágágyak körül, hogy ezzel fejezze ki nagy általánosságban a fölényét, szintén az öreg Jolyon elé telepedett és természettől bozontos farkát szorosan a háta fölött csóválta, úgy bámult az öreg úrra, a nélkül, hogy egyetlen egyszer pislantott volna. Még ebben a kertben is az az érzés vett erőt az öreg Jolyonon, hogy e házban minden kopott. A fonott kosárszék megroppant testének súlya alatt, a virágágyak nagyon züllötten néztek ki és a koromtól fekete falak tövében a macskák ástak maguknak átjárót.

Mialatt a nagyapa és unokái, különös vizsga tekintettel, amely tele volt kíváncsisággal, de kölcsönös bizalommal is, egymást szemügyre vették, amint ez igen fiatal és igen öreg emberek szokása, a fiatal Jolyon a feleségét figyelte.

Gyengéd tojásdad arcában az egyenes szemöldök és a nagy szürke szem alatt mélyebb lett a pír. A haja, amely szép és bátor hullámokban volt a homloka fölé fésülve, szürkülni kezdett, mint a férjéé és a szürke haj még jobban fokozta a hirtelen elpirulás kínos és gyöngéd hatását.

Az arc kifejezése elárulta azt, amit a férj sohasem sejtett s amit az asszony mindig gondosan eltitkolt előtte, titkos bánatát, vágyódását és félelmét. A megremegő szemöldök alól bánatosan nézett a szem. És az asszony hallgatott.

Csak Jolly beszélt egyedül.

Nagyon sok kincs volt a birtokában és nem volt nagyobb vágya, mint hogy ez ismeretlen barátjának, akinek ilyen óriási bajusza van és akinek kék erek hálózzák be a kezét és aki keresztbe rakott lábakkal ül, úgy mint az apja (amely szokást a kis fiú is igyekezett elsajátítani) megmutogassa. De vérbeli Forsyte lévén, bár még nem töltötte be kilencedik évét, egy szóval sem árulta el azt, ami e pillanatban szívének legfőbb vágya volt - azt az ólomkatona-hadsereget, amelyet egy kirakatban látott s amelyet az apja megígért neki. Túlságosan nagy kincsnek tartotta, talán félt is attól, hogy kihívja maga ellen a végzetet, ha már most szóba hozza.

S a lombon keresztül a nap sugarai tűztek a társaságra, a három nemzedékre, a körtefa alatt, amely oly rég nem termett gyümölcsöt.

Az öreg Jolyon redők szántotta arcán piros foltok jelentek meg, mint öreg emberekén a verőfényben szoktak. Megfogta Jolly mindkét kezét, mire a kisfiú a térdére mászott s erre a kis Holly, akit szinte megbűvölt ez a látvány, ugyanazt cselekedte s mindezt Baltazár kutya ütemes kaparása kísérte.

Hirtelen felállott a fiatal Mrs. Jolyon és besietett a házba. Egy perc múlva a férj dadogó bocsánatkérések között követte a feleségét. Az öreg Jolyon unokáival egyedül maradt.

S a természet csodálatos iróniájával különös elváltozásokat ébresztett fel benne, mert körforgásának örök törvényét szíve mélyéig hajtotta előre. Gyengéd szeretete a kis gyermekek iránt s a szenvedélyes vonzódás, amellyel az élet kezdetét kísérte s amely egyszer arra bírta, hogy saját fiát elhagyja és June-t kösse magához, most arra kényszerítette, hogy Junet hagyja el és e két kis teremtést fűzze magához. Az ifjúság lobogó láng gyanánt égett még keblében, az ifjúsághoz ragaszkodott, e kis kerek tagokhoz, melyek oly gondtalanok és oly sok gondra szorulnak, ragaszkodott e kis kerek, olyan oktalanul ünnepélyes vagy sugárzó arcocskákhoz, e magas hangokhoz és élesen felcsendülő nevetéshez, e szakadatlanul ráncigáló kis kezekhez és ahhoz az érzéshez, amelyet a lábához simuló kistestek ébresztettek benne fel, mindahhoz, ami fiatal, fiatal és mindig csak fiatal. S a pillantása szelíddé vált, szelíddé vált a hangja, szikár és eres keze és szelíddé vált a szíve. És a két kis ember szemében hamarosan az öröm forrásává, menedékhellyé változott, ahol biztonságban voltak, ahol fecsegni és nevetni és játszani tudtak, míg e három szív magasba törő vidám kedve úgy sugárzott az öreg úr karosszékéből, mint a nap sugára.

De másként állott a dolog a fiatal Jolyonnal, aki feleségét a szobába követte.

Az asszony válla a zokogástól remegett. Ezt a szenvedélyes fájdalmat a férfi egyáltalán nem tudta megérteni. Százszor végigélte már e hangulatokat, hogyan vergődött rajtuk keresztül, maga se tudta, mert sohasem tudta elképzelni, hogy nem csupán hangulatokról van szó és házas életének ütött utolsóórája.

Ma éjjel is biztosan a nyaka köré fűzi majd karjait és így szól: - Ó, istenem, mennyit kell miattam szenvedned! - Mint ezt már százszor megcselekedte.

Kinyújtotta a kezét és a borotvát észrevétlenül a zsebébe csúsztatta.

- Nem tudok tovább maradni, - gondolta magában, - ki kell mennem a kertbe!

Az asszony egy széken ült a hálószoba tükre előtt és arcát két kezébe temette. Jolyon szó nélkül elhagyta a szobát és visszament a kert gyepére. Apja a kis Hollyt a térdein tartotta, Jolly pedig nekivörösödött arccal igyekezett bebizonyítani, hogy fejtetőn meg tud állani.

Olyan közel telepedve a teás asztalhoz, amennyire ez egyáltalán lehetséges volt, Baltazár kutya szemét mereven a süteményre szegezte.

A fiatal Jolyonban kaján kívánság támadt fel, hogy a mulatozásnak véget vessen.

Miért is kellett apjának éppen ma idejönnie és a feleségét kihozni a sodrából. E sok esztendő után valósággal megrémítette őt. Ezt előre tudhatta volna és előkészíthette volna a látogatást, de ugyan mikor jutott valaha Forsyte-nek eszébe, hogy az ő maga viselete valakit kihozhat a sodrából? És magában megvádolta az apját.

Szigorúan rászólt a gyerekekre és megparancsolta, menjenek be teázni. A két gyerek nagyon elcsodálkozott, mert apjuk még soha ilyen szigorú hangon nem szólt hozzájuk és kezet fogva eltopogtak, csak a kis Holly nézett a vállán keresztül még egyszer vissza.

A fiatal Jolyon betöltötte a teát.

- A feleségem ma nincs tökéletesen rendben, - mondotta, bár nagyon jól tudta, hogy apja tisztában van azzal, miért szaladt be oly hirtelen az asszony és szinte gyűlölte az öreget azért, hogy olyan nyugodtan ülve maradt.

- Csinos házban lakói te itten, - szólt az öreg Jolyon ravasz pillantással. - Úgy hiszem, csak bérben bírod.

Jolyon bólintott.

- Csak a szomszédaid nem tetszenek nekem, - szólt az apa, - nagyon züllött arcuk van, nagyon lecsúszott társaság.

- Igen, - felelte a fiatal Jolyon, - nagyon lecsúszott társaság vagyunk mi. - A csöndet csupán a kutya kapargálása szakította meg.

- Talán nem kellett volna idejönnöm, Jo, - szólt az öreg Jolyon egyszerűen, - de olyan egyedül vagyok!

E szavak hallatára Jo felállott és kezét apja vállára tette.

A szomszéd házban valaki szakadatlanul «La donna e mobilét»[1] játszotta egy lehangolt zongorán, a kis kert most már árnyékban feküdt s a nap csupán a fal szegélyét érte el, ahol macska heverészett a napon és sárga szemét resten a Baltazár kutyára szegezte. A távolból idáig hallatszott az utcai forgalom álmos zümmögése, a futóval borított kerítés elzárta mindenfelé a kilátót, nem láttak mást, csak a házat, az eget és a körtefát, amelynek felső csúcsát még bearanyozta a nap.

Egy ideig még elüldögéltek a nélkül, hogy beszéltek volna. Aztán az öreg Jolyon felállott, hogy eltávozzék, de a viszontlátásról egy szó sem esett közöttük.

Az öreg úr nagyon szomorúan távozott. Milyen nyomorult, szegényes hely ez. És a Stanhope Gatei-i nagy üres házra gondolt, arra a lakásra, amely egy Forsyte-hez illik, a nagy billiárdszobára és a nagy szalonra, amelybe néha hétszám se teszi senki a lábát.

Ez az asszony, akinek az arca egyébként meglehetősen megtetszett neki, túlságosan gyenge idegzetű. Bizonyára megnehezíti Jónak az életét. És milyen édesek ezek a gyerekek! Ó, mily szörnyen botor az élet!

Kis házak sora között haladt, amelyek mögött (bizonyára minden alapos ok nélkül, de egy Forsyte előítélete mindig szent marad) sötét történeteket sejtett.

A társadalom, nem! csak pletykázó vénasszonyok hada ült széket saját vére és teste fölött! Egy csomó vénasszony. A földbe döfte az ernyője hegyét, mintha szíven akarná szúrni ezt az egész nyomorult társaságot, amely odáig vetemedett, hogy az ő fiát és fiának a fiát, akiben újra éledt saját élete, átok alá vesse. Dühösen bökdöste a földet, pedig tizenöt évvel ezelőtt maga is aláírta a társadalomnak ezt az ítéletét - csak ma lett hűtlen hozzá!

S a régi keserűséggel a szívében gondolt June-ra, halott anyjára és az egész múltra. Szerencsétlen história!

Hosszú időbe került, amíg Stanhope Gate-ig elért, mert bár nagyon fáradt volt, veleszületett makacsságból gyalog ment egész hazáig.

Miután lent a fürdőszobában megmosta a kezét, bement az ebédlőbe, mert más szobában nem tartózkodott, ha June nem volt odahaza - itt nem érezte magát olyan egyedül. Az esti lap még nem érkezett meg, a Timest már elolvasta, tehát nem volt semmi dolga.

A szoba messze esett az utcai homlokzattól és a város zaja nem hatolt idáig. Sohasem szívelhette a kutyákat, de most még egy kutya is enyhítette volna magányosságát. A pillantása végigvándorolta falon és megállapodott egy képen, amelynek ez volt a címe: «Hollandi halászok naplementekor. Ez a kép volt gyűjteményének mesterműve. De nem okozott neki többé örömet. Behunyta a szemét, egyedül érezte magát. Panaszkodnia nem volt szabad, ezt jól tudta, de nem tehetett róla, mindig nyomorult ember volt - az is maradt, sohasem voltbátorsága. Ez járt az eszében.

Bejött a komornyik, hogy megterítse az asztalt s miután azt hitte, ura alszik, minden mozdulatával igyekezett megőrizni a csendet. Az inasnak a pofaszakállon kívül bajusza is volt, amely bajusz a család számos tagjában, különösen azokban, akik mint Soames jobb iskolát végeztek és ilyen dolgokban nagyon vigyáztak a társadalom szokásaira, komoly aggodalmakat ébresztett. Vájjon tényleg inas-e ez az ember? Pajkos emberek «Jolyon bácsi huszárjának» nevezték és George, a közismert tréfagyártó, «prédikátornak» nevezte el. Példátlan ügyességgel mozgott, tökéletes csöndben a nagy politúros büfé és a nagy asztal között, ide-oda.

Az öreg Jolyon, aki úgy tett, mintha aludnék, egyre őt figyelte. Valóságos csúszó-mászó ez az ember - mindig annak tartotta, akinek nem volt soha egyéb gondja, minthogy minél hamarabb elvégezze a dolgát, hogy aztán lóversenyre, a szeretőjéhez vagy a jó ég tudja kihez siessen. Naplopó! És egy fikarcnyit sem törődik a gazdájával. De azután elkövetkezett az a bölcselkedő pillanat, amely az öreg Jolyont a többi Forsyte-től megkülönböztette. Miért is törődnék a gazdájával? Hiszen nem ezért kapja a fizetését, tehát milyen jogon követelnék tőle? Senkitől ezen a világon nem várhatni ragaszkodást, nem fizetünk meg érte. Más világban talán nem így áll a dolog - talán - ki tudja? S újból lehunyta a szemét.

Rendületlenül és óvatosan folytatta a komornyik a munkáját, mialatt különböző fiókokból kiszedte az asztali edényeket. Mintha mindig háttal fordult volna a gazdájának és ezzel próbálta volna eltüntetni azt a benyomást, hogy illetlen dolog ilyesmit a gazdái jelenlétében elvégezni. Néha-néha rálehelt az ezüstre és egy darab sárga bőrrel megdörzsölte. Mintha minden gondolatát a boros fiaskókra szegezte volna, amelyeket óvatosan és meglehetősen magasra tartva rakott az asztalra, mialatt bajusza védőszárny gyanánt borult föléjük. Mikor elkészült, egy pillanatra megállott és zöld szemének megvető pillantásával figyelte a gazdáját.

- Furcsa öreg legény ez, akivel már nem igen lehet mit elkezdeni. - Halkan, mint egy kandúr osont végig a szobán, hogy megüsse a gongot. Azt a parancsot kapta: - A vacsora hét órakor az asztalon álljon. - Ha a gazdája alszik, az álmot majd kiveri a szeméből. Aludni éjjel szokás.

Hiszen ő is a világon van és fél kilenckor a klubjában kell lennie. A gong szavára megjelent az egyik inas és kezében hozta az ezüst levesestálat. A komornyik átvette, az asztalra tette, aztán a nyitott ajtó elé állott, mintha vendégeket kéne bebocsátania és ünnepélyes hangon jelentette: