Florence Knapp

Nevek

Florence Knapp: The Names

Copyright © Florence Knapp 2025

Hungarian translation © Csonka Ágnes, 2025

A magyar fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Florence Knapp: The Names

Phoenix Books, an imprint of the Orion Publishing Group Ltd.,

An Hachette UK company, London, 2025

Fordította: Csonka Ágnes

ISBN: 978 963 598 442 8 (epub)

Magnólia

Felelős kiadó: A kiadó ügyvezetője

Belív-illusztrációk: Sam Scales

Borítót tervezte: Eva Navarro Quijano

A magyar borítót szerkesztette: Tót Barbara

Felelős szerkesztő: Velkei Zoltán

Szerkesztő: Krausz Veronika

Korrektor: Boncz Éva, Vecsernyés Anita

Tördelés: Baseline Stúdió

Műfaj: kortárs

Szeretettel a férjemnek,

Iannek

Prológus

1987 októbere

Cora anyja mindig azt mondogatta, hogy a szél felkorbácsolja a gyerekeket, szeles időben még a csendesebbek is megvadulva jönnek be a kinti játék után. Most Cora is érzi magában ezt a nyugtalanságot. Odakint széllökések tépázzák a ház mögött álló fenyőfákat, végigsöpörnek a gyalogosbejárón, nekirontanak a kapunak. Benne pedig ide-oda cikázik és örvénylik az aggodalom. Holnap – ha egyáltalán eljön a reggel, ha a vihar végre alábbhagy – Cora be fogja jegyeztetni a kisfia nevét. Vagy talán, és ez aggasztja igazán, épp ezzel dönti el, kivé is válik majd a gyermeke.

Corának sosem tetszett a Gordon név. Ahogy elkezdődik azzal a szétroppanó kemény cukorkára emlékeztető, hasadó hanggal, és tompa puffanással végződik, mintha valaki a földre ejtene egy sporttáskát. Gordon. De még jobban zavarja, hogy a fia veleszületett jóságát most bele kell töltenie ebbe az öntőmintába, és reménykedni, a kicsi elég erős lesz majd, hogy megtalálja benne a saját formáját. A férje családjában ugyanis a Gordon név öröklődik férfiágon, és lehetetlennek tűnik, hogy másképp legyen. Ez azonban nem akadályozza meg Corát, hogy vitába szálljon önmagával, felidézze, hányszor is érezte már, hogy egy személy neve befolyásolta az illető életének alakulását. Amelia Earhart. A Lumière fivérek. Épp a múlt héten lett figyelmes a férje éjjeliszekrényén egy Klinikai neurológia című könyvre, a szerző neve Lord Walter Russell Brain, azaz „agy” volt.

– Szerinted ez nem furcsa? – tette fel a kérdést.

– Véletlen egybeesés – felelte Gordon. – Bár el sem hinnéd, hány urológusnak van beszélő neve, például Burns, Cox vagy Ball[1]. És, ha már itt tartunk, a végtagokra utaló nevek, mint a Mr. Legg[2], is elég gyakoriak az ortopédusok körében.

És nem gondolod, hogy ez éppen emiatt kockázatos? – szerette volna fennhangon kimondani Cora. Hát nem érted, hogy ha a fiunkat Gordonnak nevezzük el, lehet, hogy végül olyan lesz, mint te? – De nem tehette. Mert nyilván épp ez a cél.

Behajlított ujját a baba arcának melegéhez érinti, mintha a bőre esetleg valami fontos üzenetet közvetíthetne. Arról, hogy a kicsi mit akar. Arról, hogy ki lehet ő. De mielőtt bármiféle sugallat érkezne, valami nekicsapódik a ház hátsó falának – a hang nem csupán hallható, de érezhető is. Cora még szorosabban magához öleli a babát, miközben odakint pislákolva bekapcsol a biztonsági világítás, és megvilágítja a fenyők kavargó körvonalát. Hatalmasak, ahogy fenyegetően közel hajolnak, majd eltávolodnak, aztán újra óriásira nőnek. Hallja, ahogy Gordon kilép a szomszéd szobából, ledübörög a lépcsőn, és elképzeli, ahogy pizsamában lépked a nappali sötétjében a teraszajtó felé, aztán kontaktlencse híján hunyorogva megáll a reflektorfényben, és igyekszik megállapítani, mi az, ami nincs a helyén. Cora elképzeli, hogy a férje kicsinek érzi magát a fák sötétlő fenyegetésétől, a vihar hatalmas erejétől.

Néhány perccel később Gordon benyit a gyerekszoba ajtaján, és Cora hideg huzatot érez, mintha a kinti levegő a férje pizsamájába kapaszkodva követte volna őt felfelé a lépcsőn.

– Csak az öntözőkanna volt – közli Gordon. – Gyere vissza aludni!

– Nemsokára – feleli Cora. De nem akarja magára hagyni a babát, engedi tovább aludni, érzi a kis fej súlyát a karján, és most már a vihar zajai szabják meg a lassan nappallá oldódó éjszaka perceinek ritmusát.

Gordon telefonon beszél egy kollégájával, aki már bent van a rendelőben. Cora hallja, ahogy megtárgyalják, hogy az előző esti időjárás-jelentés nem figyelmeztetett a viharra, a páciensek megbeszélt időpontokat mondhatnak le, és a személyzet talán be sem tud jönni. Fél kézzel reggelit készít, a másikban a babát tartja, és közben segít Maiának befogni a helyi rádióállomást, hogy meghallgassák a viharkárok miatt bezárt iskolák névsorát. Maiáé az ismeretlen iskolák felsorolása közben félúton hangzik el, és ez boldog kis mosolyt csal az arcára, némán mutatja felemelt hüvelykujját, de a keze nyomban lehanyatlik, amint az apja belép a konyhába.

Gordon egy szelet pirítósért nyúl, mielőtt elindulna, és odaveti:

– Vasárnap jönnek a szüleim. Mindenképp menj el még ma az anyakönyvi hivatalba. – Két kijelentés egymás mellett, mintha az egyik indokolná a másikat. – És ne vágj át a parkon – teszi hozzá. – Exhibicionisták, gyilkosok vannak mindenhol, sőt, fák is, amik még kidőlhetnek a vihar után.

A házak az utcájukban mind gipszstukkóval díszített, oszlopos, álgrandiózus épületek, az előkertekben takaros, alacsony növésű bokrok sorakoznak, és egyforma, üres ablakok merednek le rájuk. Az ajtón kilépve először alig látják nyomát a viharnak. De a zsákutcájukon túl a tájon ugyanaz a pislogásra késztető valószínűtlenség uralkodik, mint amikor az ember a mozi sötétjéből kilép a nappali fénybe. A fák furcsa szögben dőlnek meg. Feltépett kerítéslemezek tátongó rései hívogatnak a hátsó kertekbe. Egy felborult ruhaszárító állvány fekszik a járdán. Néhány házzal feljebb férfiing akadt fenn egy fagyalsövényen, a vállán még ott a csipesz. Maia tekintete ide-oda cikázik: a városuk egyszerre képrejtvénnyé változott át, ahol a lehető legtöbb oda nem illő tárgyat kell megtalálni.

A park mentén gyalogolnak végig, törött ágakat kerülgetnek a babakocsival, megállnak, hogy szemügyre vegyék egy kidőlt tölgyfa hatalmas, gilisztáktól hemzsegő, sárgöröngyökkel borított gyökérlabdáját. Maia bemászik a gyökérzet helyén tátongó üregbe.

– Vigyázz, össze ne piszkold a kabátodat! – Gordon szavai. A saját ösztöne azt súgja, hogy biztassa Maiát, feküdjön le, szippantsa be a talaj sűrű pézsmaillatát, és képzelje magát összekucorodott rókakölyöknek. A kislány kilencéves: hamarosan túl nagy lesz ahhoz, hogy kedve támadjon az ilyesmihez.

Maia kimászik a gödörből és leporolja a kabátját. A zebránál, ahol a gyalogátkelőt jelző lámpa borostyánszínű gömbje lefejezve hever az út mentén, arra várnak, hogy a kocsik lefékezzenek. Maia a babakocsi felé pillant, és megszólal:

– Én miért nem a te neved kaptam, ha ő apáét fogja?

Cora köszönetképpen int az egyik sofőrnek.

– De hát azt kaptad! Csak épp senki más nem tud róla – feleli, miközben átmennek a túloldalra. – A Maia azt jelenti, hogy anya. Meg tudom mutatni neked a babaneves könyvemben, ha hazaérünk.

– Tényleg? – Corát meglepi, hogy a lánya örül ennek. – Akkor neki miért nem adunk inkább valami olyan nevet, ami simán csak annyit jelent, hogy apa?

Cora a babára pillant: teliholdarcocskája kikandikál a túlméretezett téli overallból. Egy pillanatra megáll, és behajol a hintőporillatú fészekbe. A baba szeme izgatottan rebben, amikor találkozik a tekintetük, bebugyolált végtagjai vadul kapálóznak örömében. Ő nem egy Gordon. Szeretlek, pislogja neki Cora, aztán felegyenesedik.

– Képzeld, hogy én már utánanéztem, melyik nevek jelentése az, hogy apa, és nekem a „Julian” tetszett, ami azt jeleni, égi apa.

Cora szemében ez a rabiátus földi apák hosszú nemzedékeinek meghaladását sugallja, és egy időben azon töprengett, hogy ezt a nevet talán Gordon is kompromisszumnak tekintené. Ha a jelentése apa, ha így is tisztelgés Gordon előtt, akkor majdnem ugyanolyan jó név, nem igaz? De egy este a férje korábban hazaért, felemelte a kanapén nyitva heverő utónévkönyvet, és belenézett. Csakis a lánynevek, emlékszel, Cora. A fiúnevünk megvan: Gordon. És amikor egy csattanással becsukta a könyvet és visszatette a polcra, valamiképp a párbeszéd gondolatát is félretette.

– Nekem tetszik a Julian – jegyzi meg Maia.

– Nekem is. De te hogy neveznéd el? – tudakolja Cora. – Ha bármilyen nevet választhatnál?

– Hát – feleli a kislány, és abból, ahogyan elnyújtja a szót, Cora tudja, hogy már gondolkodott ezen. – Nem egy nagyon szokványos név, de nekem tetszik a Bear.

– Bear, mint medve? – kérdez vissza mosolyogva Cora.

– Igen. Olyan puhának, bújósnak és kedvesnek hangzik – válaszolja Maia, és közben úgy nyitja és zárja össze az ujjait, mintha a szó édességét gyűrögetné a kezében. – De egyben bátornak és erősnek is.

Cora ránéz a babára, és elképzeli, hogy mindezek a tulajdonságok ott vannak benne. Akarja, hogy ez mind a kisfiú legyen.

A városhoz közelebb már zajlik a takarítás. Két láncfűrészes férfi szállítható méretű darabokra vágja a kidőlt hársfákat, már csak a csupasz tuskók meredeznek a járda menti ültetőgödrökben.

Maia szégyenlősen integet egy szőke kislánynak, akinek a köszönését elnyeli a gépek zaja. Amikor már távolodik, Maia Corához fordul:

– Ő Jasmine. A balettről.

– Ó, igen, az, akinek a nővére oda jár a…

– Sadler Swellsbe. De lenne egy kérdésem – folytatja Maia, és felveszi a beszélgetésük fonalát, mielőtt Corának esélye lenne korrigálni. Mély levegőt vesz, mintha valami tiltott dolgot akarna kérdezni, aztán megszólal:

– Miért fontos ez? Mármint apának. Hogy ugyanaz legyen a nevük.

Cora legszívesebben azt felelné, hogy azért fontos, mert néha a nagy, erős férfiak belül kicsinek érzik magukat. Mert egyes férfiak – például Gordon apja – úgy élik le az életüket, hogy tökéletesnek hiszik magukat, és úgy gondolják, hogy a gyerekeiknek és a gyerekeik gyerekeinek is az ő nevüket kell továbbvinniük. Mert néha nagyobb szükségük van az előző nemzedékek elégedettségére, mint a következő generációk szeretetére. Cora szemében ez mellkasdöngető, törzsi viselkedésnek tűnik. De ezt nem mondja el Maiának. A lánya már így is sok mindenre felfigyel. A veszekedések utáni reggeleken, bármilyen némán is tűrt Cora, Maia mindig megáll mögötte a konyhában, a mosogató mellett, átkarolja a derekát, és megszólal: „Én kedves anyukám”, miközben az arcát Cora hátának támasztja. Cora ilyenkor látja rajta az együttérzést, a közös szomorúságot. És egy ízben a nedvességet is a ruhája hátulján, ahol Maia arca pillanatokkal korábban hozzáért.

– Van, akinek fontos a hagyomány – feleli helyette.

– De az is fontos, hogy saját neved legyen. Néha nem? Talán még apa is örült volna, ha saját neve van.

Cora elengedi a babakocsit, hogy átkarolja Maia vállát.

– Okos kislány vagy.

Megint azon töpreng, vajon helyes-e, amit tesz. Részleteiben, egészében. Hogy Gordon számára helyénvaló-e folytatni ezt a hagyományt. Talán azzal, hogy elfogadja az életet az apja és a nagyapja árnyékában, állandóvá teszi az összehasonlítást, és még súlyosabbá teszi a terhet önmaga számára. Talán felszabadulás lenne, ha a gyermeküket másképp neveznék el. Eleinte nem, de később biztosan.

És ott van Maia. Nem épp arra tanítja a lányát, hogy fontosabb a békesség, mint hogy helyesen cselekedjen? Cora azon tűnődik, vajon mit gondol róla Maia azok után, hogy beleegyezett, zsarnok férfiak generációihoz kötődő nevet ad az öccsének. És rájön, hogy bár Maia nevét eredetileg néma köteléknek szánta kettejük között, a jelentésének felfedése teher is lehet a kislány számára. Talán ezzel akaratlanul is azt sugallja neki, hogy az ő életüknek is ugyanazt a pályát kell követnie, pedig valójában abban reménykedik, hogy a gyermekei a saját útjukat járják majd.

1987

BEAR

Cora figyeli a formálódó betűket: varázslatosak, rendkívüliek, ahogy előbukkannak az anyakönyvvezető tollának hegyéből a papírlapon. Bear Atkin. Bear. Csak négy betű, B-E-A-R, de mintha minden egyes betű külön jelentést hordozna, már nem csupán egyszerű mássalhangzók és magánhangzók. Szétárad benne – mi ez, amit érez? – az öröm, igen, ez az, öröm önti el Cora teljes lényét. Az egész testét átjárja a szédítő boldogság. A széke mellett álldogáló Maia felé pillant, és látja a meglepetést az arcán.

Miközben a hivatalnok átadja Corának az anyakönyvi kivonatot, megjegyzi, hogy huszonkét éve dolgozik itt, és még soha nem találkozott a Bear névvel. Áthajol az íróasztal fölött, és bekukucskál a babakocsiba.

– De rád tökéletesen illik, nem igaz? – Majd Maiához fordul: –Büszke nagytestvérnek látszol. Vigyázz nagyon erre a kis mackódra, rendben?

A hivatalból kilépve Maia szédült és lelkes.

– El sem hiszem, hogy az én nevemet választottad… én… sosem gondoltam volna, hogy az én nevemet adod neki! – Cora megcsókolja a homlokát, és a táskájába csúsztatja a borítékot, miközben Maia kitolja Beart az utcára.

Cora eleinte úgy érzi, mintha a járda fölött lebegne, és amikor megpillantja a tükörképét egy kirakatban, meglepetten veszi észre, hogy a földön jár. Maia pár lépéssel előtte halad, de Cora hallja a csacsogását, kedves kis hátát nézi, ahogy a babakocsi fogantyúja fölé hajol, hogy közelebb kerüljön az öccse arcához, és hirtelen könnyűnek érzi magát. Tudja, hogy ez meghatározó pillanat lesz Maia életében, egy pillanat, amikor önmaga lehetett, és nem kérték arra, hogy húzza meg magát a szülei házasságának árnyékában. De aztán, még mielőtt a domb tetejére érnének, görcsbe rándul a gyomra a felismeréstől, hogy mit tett. Ha Gordon rájön, hogy a név Maia választása volt… Cora pislog, és megpróbálja elhessegetni a gondolatot. Gordon soha nem bántotta Maiát. De talán csak azért nem, mert Maia eddig jó volt, és kicsi, és csakis olyankor volt jelen, amikor Cora úgy érezte, hogy nincs veszélyben: mindig visszahívta, mindig elküldte fürödni vagy valami felesleges holmiért, ha úgy érezte, hogy Maia a tűzzel játszik.

A vastag őszi rétegek alatt Cora melltartója átnedvesedik. Az egészségügyi betét átázik a két lába között, és közben hideg verejték gyöngyözik a homlokán, csiklandozza a tarkóját. Mintha hirtelen minden, ami folyékony a testében, megpróbálna kiszabadulni. Elmenekülni.

Mit művelt? Hogy lehetett ennyire ostoba? Ráadásul Bear. Ha nem árulja el, hogy egy kilencéves gyerek választása volt – márpedig Gordon sosem tudhatja meg, hogy az volt –, hogyan képes magyarázatot adni erre a névre? Egy olyan névre, amelyet minden jel szerint azért választott, hogy megalázza a férjét, hogy azt üzenje vele, a családi tradíciójuk, Gordon apjának jóváhagyása olyannyira nem jelent semmit számára, hogy az árulását még csak nem is egy hétköznapi névvel követte el. Mondjuk olyasmivel, mint a Julian.

Megfordul benne, hogy elismétli Maia érvelését, hogy egy Bear nevű kisfiú puha és bújós lesz, de egyben bátor és erős is. De tudja, hogy a férje szemében ezeknek a tulajdonságoknak nincs sok értéke. Csak még jobban feldühítik. És egyáltalán hogyan fogja közölni vele a hírt? Milyen időpont vagy helyszín tompíthatja a hatását? Hiába kapja el Gordont a megfelelő hangulatban, hiába főzi a kedvenc ételét vacsorára, egyik sem segít. És a férje mostanában, a terhesség és a szülés utáni első hetek alatt iránta tanúsított jóindulata, hogy ugyanolyan szakmai körültekintéssel bánt vele, ahogy a praxisában minden kismamával… nyomban el fog párologni. Mit képzelt? Meg kell változtatnia a nevet. Vissza kell mennie az anyakönyvvezetőhöz, és elnézést kérni. Még biztosan nem késő, a tinta még alig száradt meg. A nő meg fogja érteni, hogy a vihar zűrzavara az oka, hogy a hetek óta tartó kialvatlanság után most az egész éjszakát ébren töltötte. Ez nem egy normális időszak. De ahogy Maia a zebrához ér, hátrafordul, az arca olyan nyílt, amilyennek Cora csak ritkán látja, a vonásait máskor megülő feszültség egy pillanatra feloldódott.

– Mama… – És ez a név, évek óta nem szólította így, már rég felváltotta az anyu. – Köszönöm, mama! Ilyen különleges dolog szerintem még nem is történt velem.

Cora az órájára pillant, miközben a park mentén gyalogolnak. Öt óra van hátra addig, amíg Gordon hazaér a munkából, ami egyszerre tűnik egy örökkévalóságnak és távolról sem elégnek. Valamiféle tervet kell kieszelnie. Csak most jut eszébe, hogy Maia ma este elvileg úszni megy, és azon töpreng, vajon egyáltalán nyitva lesz-e a sportközpont. A baba születése óta eddig mindig Mehri vitte úszni Maiát. Vajon megkérhetné rá még egyszer, csak még ezen a héten, ha Mehri amúgy is megy? Utána esetleg uzsonnára is hazavihetné magával Maiát – a lányaik ugyan nem ismerik egymást olyan jól, de a közelben laknak, egyidősek: nem lehet olyan nagy teher, igaz? Ha este hétig távol tudja tartani Maiát a háztól, akkor lesz fél órája Gordon és Maia hazaérkezése között.

Miután belépnek a házba, Cora leparkolja a babakocsit az alvó csecsemővel az előszobában, készít Maiának egy kis harapnivalót, aztán telefonál. Az uszoda zárva. De Mehri felajánlja – Corának kérnie sem kell –, hogy áthívja Maiát Fernhez uzsonnára. Ez egy pillanatra önbizalmat ad Corának: mintha a kirakós játéknak ez a takarosan a helyére illeszkedő apró darabkája azt jelezné, hogy talán nem lesz baj. Bemegy a fürdőszobába, átizzadt ruháit a szennyeskosárba dobja, alsóneműt cserél, elővesz egy tiszta melltartót a fiókból, és közben átgondolja, mi legyen Bearrel. És a szorongása ellenére rájön, hogy magától értetődően Bearként gondolt a kicsire, mintha mindig is ez lett volna a neve. Mintha eddig arra várt volna, hogy magára ölthesse, és most már csak Corára van szüksége ahhoz, hogy valósággá is váljon – hogy közölje a hírt Gordonnal –, és most ez hajtja tovább.

Azon tűnődik, hogyan tudná Beart biztonságba helyezni. Megfordul a fejében, hogy a szokásosnál tovább szoptatja, annyira megeteti, hogy hatra már mély álomba merüljön, és biztonságosan le tudja tenni a mózeskosárba anélkül, hogy felriadna. De aztán mi lesz? A gardróbszekrényhez lép, cipősdobozokat pakol ki az aljából, és a komód mellé rakosgatja őket, hogy ne legyenek szem előtt. Amikor már elég nagy a hely, a kézfejével letörli a port, majd a mózeskosárért indul, beteszi a szekrénybe, hogy ellenőrizze, befér-e. Belátja, hogy őrültség, amit tesz. Gordon csak nem bántaná a kisbabájukat? De Cora pillanatnyi szeszélye miatt Bear létezése immár személyes sértés Gordon és a családja számára. Szinte hallja a férje hangját. Az én fiam? Bear? Neked elment az eszed? Nem – gondolja –, miközben visszarakosgatja a holmikat a kosár köré, de muszáj biztonságban tudnia őt.

Végigsimít az ujjával a csukott ajtók közötti keskeny résen, de nem tudja megítélni, mennyi levegő jut be rajta, ezért újra kinyitja, belelép a mózeskosárba, és bezárkózik a gardróbszekrénybe. Függőleges fénysáv húzódik előtte, és ha közel hajol hozzá, a hálószoba egy részletét látja. Felegyenesedik, belesüpped a sötétségbe, és új szemszögből szemléli saját életének ezt a keskeny szeletét. A Gordonnal közös ágyat: a virágos paplanhuzatot a férje szüleitől kapták nászajándékba. A két éjjeliszekrényt. Cora oldalán csak egy óra áll. A férje oldalán lámpa, jegyzettömb, egy halom könyv. Rájön, hogy ebben a térben semmi sem utal az ő saját személyiségére, semmi nyoma a fizikai jelenlétének. Valójában csak az érzete lebeg ott a szoba csendje felett.

Tompán észleli, hogy Bear mocorogni kezd a babakocsijában, de mielőtt kinyitná a szekrényajtót, hallja, hogy Maia odalép hozzá, megnyugtató hangon duruzsol neki, hogy ne sírjon. Cora elképzeli, ahogy Maia kicipzározza a kicsi anorákját, óvatosan kiemeli belőle meleg testét, és amikor már nem hallja őket, arra jut, hogy Maia nyilván átvitte a nappaliba. Cora egy ideig még a szekrényben marad, úgy érzi, mintha ideiglenesen kilépett volna a saját életéből, és megnyomta volna a szünet gombot.

Fél hétkor Gordon kulcsát hallja a zárban. Émelyeg, úgy érzi, hányni fog. Kilép az előszobába, ahol a férfi üdvözli, arcon csókolja, és a kezébe nyomja a zakóját. Mielőtt felakasztja, Cora végigsimít az ujjaival a meleg szöveten, le akar lassítani mindent, érezni ezeket a megfogható dolgokat, kiélvezni a pillanatot, amikor még ő dönti el, hogy mire fókuszál. Követi a férfit a konyhába, és mivel képtelen tovább magában tartani az egész nap hordozott feszültséget, hallja, ahogy kiszalad a száján:

– Gordon, csináltam valamit.

A férje ekkor megfordul, a konyhapultnak támaszkodva hátradől, egy pillanatra sem veszi le a tekintetét Coráról, és a nő tudja, hogy nem fogja megkérdezni, mi az, nem segít neki, hogy kimondja. Meglazítja a nyakkendőjét, és közben végig Corát figyeli. És amikor Cora megszólal, olyannak hallja magát, amilyennek a férje: szánalmasnak, gyengének.

– Elmentem anyakönyveztetni a babát, ahogy kérted, és… remélem, nem bánod, de más nevet adtam neki. Nem a Gordont. Tudod, hogy sosem akartam igazán úgy hívni, és én… én…

Elhallgat, mert a férfi még egyszer sem pislogott: a tekintetét egy pillanatra sem vette le Cora arcáról. Cora most úgy érzi magát, mint aki tériszonyban szenved, és egy létra tetején állva annyira biztos a lezuhanásában, hogy inkább leugrik, csak hogy túl legyen rajta. Minden erejére szüksége van, hogy ne roskadjon Gordon lába elé, és hagyja, hogy a férje belerúgjon, hogy meg se próbáljon elmenekülni az elkerülhetetlen elől, hanem inkább megadja magát, mert ez a várakozás csak késlelteti az elkerülhetetlent. De aztán eszébe jut, hogy Bear fent van a hálószobai gardróbban, Maia pedig épp Mehri konyhájában vacsorázik, és kihúzza magát.

– Bearnek neveztem el.

A férfi elmosolyodik, és Cora látja, hogy a viselkedése megváltozik, látja, hogy a fejét rázza, és italért nyúl. Rájön, hogy Gordon nem hisz neki.

– Nem – folytatja Cora –, nem, ez az igazság. – És előhúzza a két szakácskönyv közé rejtett borítékot. Ekkor Gordon fél kezével még a vízszűrő kancsón odafordul, és átfutja az anyakönyvi kivonatot. A kelleténél hosszabb ideig mered az iratra, és Cora keze remegni kezd, miközben továbbra is a férfi elé tartja, a papírlap jól hallható zörgése tölti ki a múló másodperceket. A férfi felemeli a fejét, és Cora szemébe nézve elengedi a kancsót: keményen csattan a konyha kövén. Cora érzi, hogy a víz átáztatja a zokniját, és rájön, gondolnia kellett volna arra, hogy cipőt vegyen.

A férfi kinyújtja a kezét, megmarkol egy tincset Cora feje búbján, és hátrahúzza, az arcuk alig pár centire van egymástól. A nő egy pillanatra összezavarodik, azt hiszi, hogy a férje talán meg akarja csókolni, de helyette hűtőszekrény oldalának löki a fejét.

Bár Cora megfogadta, hogy néma marad, a sokktól felkiált, aztán gyorsan becsukja a száját, nem akarja megkockáztatni, hogy felébreszti Beart. Nem hívhatja fel Gordon figyelmét a kicsi jelenlétére.

– A feleségem vagy! – sziszegi a férfi. – Egy dolgot kértem tőled – csapja neki Cora fejét újból a hűtőszekrénynek –, és te nem voltál képes megtenni! Ez volt az egyetlen – puffanás – istenverte – puffanás – kérésem!

Cora mélyen belül rájön, hogy ez még csak a kezdet: hogy még párszor érezni fogja, ahogy az agy, a koponya és a hús a fémhez csattan, de utána már nem. Így hát nem törődik többé azzal, hogy felébreszti Beart, és olyasmit tesz, amit eddig soha: segítségért kiált. Nem csak egyszer, hanem újra és újra, tudja, hogy a kamra kis ablaka nyitva van, hogy az ajtó résnyire nyitva, hogy lehetetlen, hogy a zsákutcájukban valaki ne hallja meg. Amikor Gordon befogja a száját, Cora keményen ráharap a kézfejére, a húsba és a drótszerű szőrszálakba mélyeszti a fogait. A férfi meglepetten hőköl hátra. De ez csak pillanatnyi szünetet eredményez, mert Cora látja, hogy a közöttük nyíló méternyi távolságot Gordon nekifutásra fogja használni, hogy mindjárt ráveti magát.

Oldalra ugrik, és érzi, hogy a szülésznő gondos öltései felszakadnak. De nem érez fájdalmat, elönti az adrenalin, miközben a férje bekergeti a nappaliba. Újra belemarkol Cora hajába, de ő kirántja magát a szorításból, kiszabadul, a fejbőrén égő fájdalmat érez.

Gordon ráveti magát, a földre rántja, és bár Cora nem hallotta az üvegcsörömpölést vagy a nyíló bejárati ajtót, valaki – ki lehet az? – ott van velük a szobában. A két házzal arrébb lakó férfi, aki csak néhány hónapja költözött ide; a férfi, akit néha lát a parkban a kutyasétáltatásból visszatérni délutánonként, amikor az iskolából hazatérő Maia elé indul; a férfi, aki elmosolyodott a terhes pocakja láttán, és aki valami olyasmit mondott, hogy a kacsák biztos élvezik, amikor egyik nap a szakadó esőben elmentek egymás mellett. Ez a férfi rángatja le róla Gordont, és egy pillanatig úgy tűnik, itt a vége, hogy bármi történik is ezután, lassan lecsillapodnak a kedélyek. De aztán Gordon azt ordítja: „Mi a francot keres maga a házamban?”, miközben a férfi kutyája Gordon bokájánál csahol, a póráza rátekeredett a dohányzóasztal lábára.

A férfi felemeli a kezét, mintha azt mondaná, nem akarok bajt, nem akarok verekedni, Gordon pedig határozott mozdulattal a férfi mellkasához emeli a tenyerét, és olyan erővel löki meg, hogy Cora épp csak annyit lát, ahogy a szomszéd hátratántorodik, és átzuhan a teraszajtó üvegén.

Később, és nem feltétlenül ebben a sorrendben, egy rendőr – fiatal férfi, talán még huszonkettő sincs – tárcsázza Mehri telefon mellé felírt számát, és elintézi, hogy Maia ott maradhasson éjszakára. Aztán felmegy az emeletre, és kiemeli Beart a szekrényből, Cora pedig azon töpreng majd, hogy ez a rendőr vajon honnan tudja, hogyan kell a babát addig döcögtetni, addig simogatni a hátát, amíg a sírása remegő sóhajokká nem halkul. De ezt eszébe sem jut majd megkérdezni, mert a szavak eltűntek a fejéből: a gondolat és a hang közötti útvonal átmenetileg megszakadt. A kezét a jobb fülére szorítja, majd próbálja elhallgattatni a fejében zúgó hangot, nem érti, miért hallja még mindig, és azt sem, hogy mi köze van a negyvenöt perccel korábban a konyhában lezajlott jelenethez. Nézi majd, ahogy a villódzó kék fény lassan lesiklik a nappali faláról, amikor a kint várakozó mentőautó elindul. Figyelni fogja, ahogy egy idősebb rendőr hátrabilincseli Gordon kezét, és bár nem hallja a rendőr szavait, megérti, hogy az illető Gordon egyik páciense, hogy van valami a viselkedésében, ami elárulja: kellemetlen számára, hogy neki kell elvezetnie az orvost, aki talán az édesanyja halálhírét közölte vele, aki a felesége depresszióját diagnosztizálta, aki azzal nyugtatta: „Ne aggódjon, láttam már ilyet”, miközben a férfi duzzadt prosztatáját tapogatta. Mert Gordon olyan ember, akit kimondottan kedvelnek a betegei. Jó szakember, bármennyire is lenézi a sebész apja a háziorvosi praxist. Cora bólint majd, és a szék háttámlájára mutat, miközben a fiatal rendőr összeszedi a holmiját, és a kezét a táskája első zsebébe csúsztatva ellenőrzi, ott van-e a kulcsa. Hamarosan kilép majd a szobából, hogy odakísérje Corát a kiérkező mentősök újabb csoportjához, amint meghallja a hangjukat az előszobában. Ők pedig mosolyognak majd rá, és olyan gyengéden és kedvesen bánnak majd vele, hogy Corában megfordul, talán furcsamód épp emiatt fog végül összeomlani. Figyeli a mentős száját, nem tudja megfejteni a szavait, de érzi a jóindulatát, látja, hogy végig tartja vele a szemkontaktust, nem vesz tudomást fiatalabb kollégája aggódó pillantásairól. Itt ez a sok ember, ez a sok fiatal, akik hirtelen belecsöppentek Cora és Gordon estéjének iszonyatába, életük káoszába, amely évről évre, hónapról hónapra, hétről hétre, napról napra, óráról órára épült, amíg végül ebben a pillanatban csúcsosodott ki.

JULIAN

Cora utólag nem tudja eldönteni, mi késztette rá, hogy kimondja, csak arra, hogy megtette, és jó érzés volt. Most, ahogy a kisbabája a babakocsijában fekszik – Julian, égi apa, éteri, transzcendens –, Cora határozottabbnak érzi magát, mint évek óta bármikor. Mintha szilárdan állna a lábán, biztonságban markolná a két gyermeke életének sárkányzsinórját.

Ahogy sétál, új magabiztosságot érez a lépteiben, tudatában van az izmai megnyúlásának és összehúzódásának. Mintha valami felébredt volna benne. Gondolkodás nélkül kanyarodik le, hogy átvágjon a parkon, csak akkor veszi észre, mit tett, amikor Maia megtorpan. De apa azt mondta… Tornacipős lába tétován megáll a levegőben, mintha az anyja arra kérné, hogy lépjen be egy másik világba.

– Nem lesz semmi baj – feleli Cora. – A széles ösvényen maradunk. Alig vannak nagy fák mellette, és rengeteg látnivaló lesz.

Maia arcán meglepetés látszik, de a lába földet ér, és már indul is, csendben fedezi fel az új tájat.

Cora soha nem akarta Maia mozgásszabadságát korlátok közé szorítani, mégis eszébe jut, hogy évekkel korábban, balett-táncosként, a saját élettel teli, éber, zenére hangolt teste azonnal, pusztán a partnere szorításából képes volt érzékelni az érzelmek legkisebb rezdülését is – az idegességet, a bizonytalanságot. És most ugyanezt a felfokozott érzékenységet tapasztalja meg, tudatában van a körülötte lévő tárgyak mozgási energiájának. Észleli a babakocsi kerekeinek döccenését és forgását, ahogy a park széljárta talaján gördül előre. A homokkősziklákat átjáró nedves levegő illatát. A pupillái reakcióját az októberi napsütésben felfénylő krikettpavilon fehérségére. Ahogy a füle felfogja Maia lépteinek tompa hangját és az eltaposott gallyak zaját, ahogy a kislány a földes ösvényen gyalogol előtte. Érezd a talajt! – ötéves kora óta erre utasította minden tanára, és a szavak beleolvadtak a templomi alagsor, a közösségi ház, a stúdió falairól visszaverődő zongora hangjába. És most, ennyi évvel később, újra érzi a talajt. Teljes egészében. Felismeri az erejét, a támaszát, és tudja, hogy a talaj – ez a föld itt – megtartja őt. Hogy észrevétlenül felfelé emelkedik, ott vár rá, és felfogja majd a zuhanását, mert helyesen cselekedett.

Cora hozzászokott a hirtelen dühkitörésekhez, az ok lehet egy égve felejtett lámpa, vagy a kései ráeszmélés, hogy túl barátságosan szólt egy mesteremberhez. Az egész életét betölti az igyekezet, hogy ne lobbantsa lángra Gordon dühét, mégis folyton benzint locsol maga köré, a piszkos cipőkre csöpögteti, amiket elfelejtett kipucolni, az időben ki nem mosott ingekre loccsantja. Fel-alá rohan, hogy eloltson mindent, ami szikrát vethet, de mindig van valami, amit nem vesz észre, amire nem gondolt. De a mai nap más. Ma ő döntheti el, hogyan tudatja a hírt, milyen körülmények között, hogyan hozza szóba. És nem érez félelmet. Igen, lehetséges – biztos –, hogy Gordon dühös lesz, de a következmények ezúttal nem lesznek hiábavalók. El fogja érni, amit akar: hogy a fia saját névvel nőjön fel.

Maia lassít, felveszi Cora lépteinek ritmusát, és közben halkan, feszülten dudorászik, kiszámíthatatlan hangnemváltásokkal. Cora fél kezével elengedi a babakocsit, és megszorítja Maia kesztyűs kezét.

– Nem kell aggódnod. Lehet, hogy egy darabig mérges lesz, de majd túlteszi magát rajta.

– De azt mondtad, hogy az egész amiatt van, amit én mondtam, mielőtt bementünk oda. Én tehetek az egészről.

– Nem, én azt mondtam, hogy te voltál az inspirációm. Az nem ugyanaz. Lehet, hogy Van Gogh inspirált egy kép megfestésére, de attól még nem ő tehet róla, ha a napraforgóim úgy néznek ki, mint egy nagy rakás sárga nyalóka, igaz? Te csak eszembe juttattad, milyen fontos, hogy mindenkinek saját neve legyen, de egyedül az én döntésem volt, hogy máshogy neveztem el az öcsédet.

– A napraforgók sosem néznének ki úgy, mint a nyalóka.

– Hát, ezt nem tudhatod, mert nem láttad még az én napraforgóimat. De mondok valamit: a Julian nevet már réges-rég kiválasztottam, szóval az ötlet már egész biztosan ott motoszkált a fejemben. És nézd meg őt – biccent a babakocsi felé –, hát nem Juliannek néz ki? Nem is kaphatott volna más nevet. El tudod őt képzelni Gordonként? Most komolyan? – Maia halk, ideges nevetéssel felel. Oldalra sandít, mintha ellenőrizni akarná, hogy tényleg a saját anyja sétál-e mellette.

– Neked még csak ott sem kell lenned, amikor elmondom neki, de gondoljuk át, hogyan tehetjük különlegessé a mai estét.

– Mit fogsz főzni? Talán lasagnét? – tudakolja Maia, és Cora szemében ez újabb megerősítés, hogy helyesen cselekedett, mert egy gyereknek nem szabadna annyira alkalmazkodnia a szüleihez, hogy maga javasolja az ételt, amit a legkevésbé szeret.

Amikor Maia kisebb volt, Cora egyszer ebédidőben, amikor kettesben voltak, félbevágott egy darab penne tésztát.

– Nézd csak, olyan, mintha széthajtogatnék egy összetekert kalóztérképet – magyarázza –, teljesen kilapul. A lasagnetészta is pont ilyen.

De Maia lebiggyesztette az ajkát.

– A lapos tészta íze más. Sokkal rágósabb és zsírosabb.

Cora felemelt egy pennét Maia tányérjáról.

– Talán igazad van – harapott bele –, valószínűleg nem egészen ugyanaz.

De mégis, amikor legközelebb lasagnét készített, és az asztalra tette a tálat, Gordon pedig kijelentette, hogy ez a kedvenc étele, Cora és Maia egy pillanatra önkéntelenül is összenézett. Aztán Maia lesütötte a szemét, és megszólalt:

– Igen, finom a szósz. – És a jóságától Cora szíve összefacsarodott.

Mindig is úgy tűnt, hogy Maia pontosan érzékeli a szobában uralkodó hangulatot. Cora ezt a kis test merevségéből látta: mintha valaki vékony rudakat tett volna a pólója vállvarrása alá. Abból látta, ahogy a kislány tekintete ide-oda cikázott közöttük, követte az interakcióikat, és közben óvatosan került minden állásfoglalásra utaló megnyilvánulást. Abból látta, ahogy Maia a felmosórongyért siet, hogy feltörölje a kilöttyent folyadékot, nehogy Corát okolják miatta. Meg ahogy a pirítós morzsái alá tányért tartva nézi a tévét.

Egyik nap Cora bevitt valamit az iskolába Maia után – valami otthon felejtett holmit, uzsonnásdobozt vagy tornazsákot –, és a portás megkérte, vigye be neki Cora, hogy időben megkapja.

Még nem csengettek ki: végigsétált az üres folyosókon, és a tanteremhez érve benézett az üvegajtón, már épp benyitott volna, de megtorpant. Mert volt ott egy lány. Épp megállt feladat közben, és mondott valamit a mellette ülő barátnőjének, amin mindketten nevettek. És Cora egy pillanatig meg sem ismerte a lányát. És amikor felismerte, a két Maia még mindig nem fedte egymást tökéletesen. Ennek a Maiának a szeme is nevetett, a mosolya pedig egy hangyányival szélesebb és önfeledtebb volt, mint azé, akit ő ismert.

Maia ekkor felpillantott, mintha megérezte volna, hogy figyelik, elmosolyodott, és felemelte a hüvelykujját, amikor Cora az üveghez tartotta az otthon felejtett holmit. De az imént látott Maia már eltűnt. És a hazaúton Cora kongó ürességet érzett a bensőjében a felismerés miatt, hogy bármennyire is hitte, létezhet elszigetelten, kizárólag mint melegszívű, támogató, bátorító anya, a lánya fejében ő és Gordon egységként létezik, két elválaszthatatlan félnek látja őket. Nem számít, mennyire más szerepet töltenek be, Cora ugyanúgy akadály: valaki, akit védeni kell, akiért aggódni kell. Ahogy Gordon jelenlététől tartani és félni kell.

Otthon Maia színes papírból csillagokat és holdakat vág ki, és sárga szalagra fűzi fel őket.

– Ezeket a tányérok köré tehetjük – magyarázza Corának, aki a konyhában zöldségeket aprít, miközben Julian az előszobában alszik a babakocsijában. Cora elmosolyodik, már-már optimista. Reméli, hogy nem téved, és megtalálja a módját Gordon meggyőzésének.

Cora fennhangon morfondírozik, hogy vajon a vihar után megtartják-e az úszást.

– Remélem, hogy nem – fintorog Maia.

Cora maga elé képzeli, ahogy Maia az öltözőben visszahúzza a ruhát még nedves kis testére, aztán nyirkos hajjal kilép a hideg esti levegőre.

– Valószínűleg igazad van, nem hinném, hogy ma nyitva lesz az uszoda.

Késő délután Cora beteszi Juliant a babahordozóba, és a konyhaasztal közepére állítja, ahol beszélgetni tud vele, miközben tésztalapokat és besamelt rétegez a lasagnés tálba. Időnként a kicsire pillant, és a fejében az új név motoszkál, Julian, aztán pedig égi apa. Erős, talizmánként ható szavaknak érzi őket.

– Tetszik az új neved, Jules? – kérdezi Maia.

– Jules – ismétli Cora, ízlelgetve, milyen érzés kimondani a szót. – Eszembe se jutott, hogyan lehet majd becézni. Aranyos. De vigyázz, hogy ne mondd ki a nevét addig, amíg én nem mondtam el apának, jó?

Fél hétkor hallja, ahogy Gordon kulcsa fordul a zárban, és maga elé képzeli, ahogy a férje felakasztja a zakóját az előszobában. Érezd a talajt, biztatja magát, és a sarka önkéntelenül is első pozícióba fordul. Hallja Gordon elismerő hangját, ahogy elkiáltja magát:

– Lasagne! Már az ajtóban éreztem az illatát! – Belép a konyhába, az étkezőasztal mellett megjegyzi: – És még dekoráció is van. Szép munka, Maia. – De aztán így folytatja: – Cora, legyen eszed, nem biztonságos ide feltenni a babahordozót! – Óvatos mozdulattal emeli le a babát, hogy ne ébressze fel. – Nem meséltem elég rémtörténetet neked a rendelőből? Próbálj meg gondolkodni!

Cora bocsánatkérést mormol, majd megkéri Maiát, terítse meg az asztalt.

Maia belép a nappaliból, késeket és villákat szedeget elő a fiókból. Cora a szeme sarkából látja, hogy Gordon hangnemváltása megijesztette a kislányt. De mielőtt átvehetné a szót, az evőeszközök hangos csattanással a padlóra zuhannak, Julian megriad, reszkető keze a levegőt markolja, és álmában a homlokát ráncolja. Cora egy pillanatra megdermed. Ne sírj, kérlek, ne sírj, Julian, égi apa, földközeli, fohászkodik magában. És csodával határos módon a ránc elsimul, a baba arca pillanatokkal később újra megnyugszik, és alszik tovább.

– Lyukas kezű – korholja Gordon Maiát, Cora pedig egy pillanatra elfordul a szakácskönyvek felé, hogy néma hálát rebegjen, Prue Leith és Mary Berry kötetének gerince szinte vibrálni látszik, szétfeszíti őket a közéjük bepréselt születési anyakönyvi kivonat. Kérlek, segíts, hogy ne legyen baj, Mary, fohászkodik magában Cora. Egy citromos pitét képzel maga elé, a tetején gomolygó, egyenletesen barnára sült habcsókkal, és hisz benne, hogy ha tökéletesen vizualizálja a képet, minden rendben lesz. Meglepi, mennyire bízik az esetleges dolgokban – a nedves homokkő illatában, egy jól sikerült puding látomásában –, de mi mást tehetne?

Cora két kezét Maia vállára teszi, reméli, hogy ezzel képes megnyugtatni a tenyere alatt merevnek érződő, szorongó kis testet. Lehet, hogy mégis rá kellett volna csörögnie Mehrire, és megkérdezni, van-e ma úszás.

– Ne aggódj a terítés miatt. Majd én megcsinálom – fordul Maiához.

Vacsora közben a rendelőről beszélgetnek, egy új programról, amelyet Gordon kísérleti jelleggel indít: depressziós pácienseket toboroz, akik önkéntesként vényköteles gyógyszereket visznek házhoz a rászorulóknak. De aztán elhangzik a kérdés:

– Voltál az anyakönyvi hivatalban?

– Mm – feleli Cora. Épp tele a szája, és felemelt kézzel jelzi, hogy van még mondanivalója. Megrágja és lenyeli a falatot. – Épp ezt akartam megemlíteni. Valami különlegeset akartam ma. Hogy ünnepeljünk. Igazából téged ünneplünk. De korábban utánanéztem a neveknek, és rájöttem, hogy a Julian… – Egy pillanatra elhallgat, mert Gordon letette a kést és a villát. – Szóval rájöttem, hogy a Julian név jelentése apa… És tudom, hogy a Gordon a családi keresztnevetek, de megtetszett az ötlet, hogy egy személyesebb nevet adjunk neki, ami tisztelgés előtted. Csakis előtted. Úgyhogy remélem, nem bánod, de ezt a nevet jegyeztettem be.

A szobában csend van.

– Te… Juliannek nevezted el? Nem Gordonnak? – szegezi neki a kérdést Gordon, és Cora látja rajta, hogy nehezen fogja fel a szavai értelmét. Szeretné újabb szavakkal betölteni a teret, de nem jut eszébe semmi, úgyhogy bólint. Aztán újra bólint, mintha a férje kétszer tette volna fel a kérdést. – Mi a…

De ekkor Maia félbeszakítja, derűsen, magabiztosan, mint aki százszor csinált már ilyet, mintha megszokott lenne, hogy az apja szavába vág.

– Ezért van hold és csillag a tányérod körül! – magyarázza. – A Julian azt jelenti, hogy égi apa. A holdakhoz a papírnehezékedet rajzoltam körbe, a csillagokat pedig úgy csináltam, ahogy mutattad: két háromszögből. Utána kiradíroztam a vonalakat, de még mindig látszanak egy kicsit a hátulján. Fordítsd csak meg őket! – teszi hozzá. Azzal feláll a helyéről, az apja mellé lép, és felemeli a formákból fűzött láncot. – Látod? – húzza végig az ujját a halvány ceruzavonalakon. – Tetszik? Mármint a név. Hogy mit jelent?

– Julian – ismétli a férfi.

– Apa – fordítja le megint Maia.

És Cora rájön, hogy a lánya megtanulta, mit kell tennie. Hogyan kell valakit megbékíteni, lecsillapítani. Hogy pusztán azáltal, hogy őt figyeli, a lánya először veszi át ezt a szerepet, és máris tökéletesen ért hozzá. Ha ez nem marad abba, gondolja magában Cora, ez a minta a végtelenségig fog ismétlődni, minden generáció sorsa ugyanarra a pályára áll.

És annak ellenére, hogy lehetetlennek érződik – a leküzdhetetlen akadályok, hogy hol fognak lakni, honnan fog pénzt szerezni, ki fog egyáltalán hinni neki, hogyan fogja megakadályozni, hogy a férje elvegye tőle a gyerekeket –, Corában átkattan egy kapcsoló. Tudja, hogy tervet kell készítenie.

– Tetszik? – teszi fel a kérdést újra Maia.

Gordon elmosolyodik, és azt válaszolja:

– Na, mondd csak, nagy testvér, ez a te okos ötleted volt? Vagy az édesanyádé?

– Főleg anyáé – feleli Maia, miközben újra leül az asztalhoz –, de nekem is tetszik.

Csak az evőeszközök csikorgása hallatszik a tányérokon. A lábuk mellett, a hordozóban alvó Julian halk lélegzése. És aztán Maia szaggatott dúdolása, miután az apja némasága tovább tart a kelleténél. Cora szíve vérzik a lánya miatt. Úgy érzi, a torka összeszorul, amikor nyelni akar, mintha fuldokolna, ezért csak imitálja az evést, apró falatokat egyensúlyoz a villáján, miközben Gordon lassan, alaposan, a tőle megszokott aprólékossággal megrág minden egyes falatot, amíg a tányérja ki nem ürül, és még mindig nem szól semmit. A konyha túlfeszített hegedűhúr. Csak az a kérdés, mikor pattan el.

– Menj, eressz magadnak egy kád vizet! – fordul végül Gordon Maiához. Cora látja, hogy a kislány pislog, képtelen rájuk nézni, látja, ahogy összeérinti a kés és a villa hegyét a tányérján, hátratolja a székét, és kimegy. Cora szeretné átölelni apró pálcikavállát.

Gordon feláll, és Cora nem fordul felé, de érzi, hogy ott áll a széke mögött. Érzi, hogy a tenyerét a tarkójához préseli. Vár. Csak amikor meghallják a csövek nyöszörgését odafentről, amikor a fürdővíz elkezd zubogni, akkor nyomja bele Cora arcát a félig megevett lasagnéba, a tányér keményen az orrához préselődik, a szósz beborítja a szempilláit, kiszabadult hajszálak tapadnak az arcára.

Gordon halkan, de érthetően beszél.

– Egy generációkra visszanyúló név, és te tényleg azt hitted, hogy nem veszem zokon? – Felnevet: társasági nevetés ez, barátoknak szóló nevetés. Aztán a hajánál fogva felrántja Cora arcát a tányérról. Cora megállítja a szószt ösztönösen letörölni mozduló kezét, és helyette az ölébe teszi. Magasra emeli a fejét. Pislog. – Ezt nem fogom annyiban hagyni – teszi hozzá a férfi. – Megértetted?

Cora bólint, kissé előredönti a fejét, és közben azt bizonygatja magának, hogy ez az utolsó alkalom. Hogy soha többé nem fog úgy ülni, hogy az általa készített vacsora csöpög lefelé az arcán. Hogy soha többé nem fogja végignézni, ahogy a lánya megpróbálja megbékíteni ezt az embert. Hogy nem fogja megváltoztatni a fiuk nevét. Már minden, minden megváltozott. Ül, a gerince egyenes, a nyaka hosszú, a lába szilárdan támaszkodik a szőnyegen. Érzi a talajt, a talajra még mindig, még most is számíthat.

– Most pedig edd meg a vacsorádat! – szólal meg Gordon, és egy rántással elengedi Cora haját.

Megvárja, amíg a férje kisiet és felmegy a lépcsőn. És amikor már csak a ház zajait hallja, a bojler kattanását, a radiátor halk sziszegését, szalvétáért nyúl, és gyors, határozott mozdulatokkal letörli az arcáról a szószt. Lenéz, és látja, hogy Julian rászegezi tágra nyílt, kék, tiszta szemét. Mintha szemtanúja lett volna mindennek, de megmagyarázhatatlan módon mégsem ijedt meg. Helyette inkább hisz Corában. Julian, égi apa, gondolja magában Cora, és tudja, hogy a fia meghaladja majd az apát odafent az emeleten.

GORDON

Az anyakönyvi hivatalból hazafelé olyan érzés fogja el, mintha felhő ereszkedett volna le rájuk. Lenéz a babára, és úgy érzi, valamit elrontott. Alig egy órája, amikor az ellenkező irányban gyalogolt, még úgy tűnt, a kicsi apró teste a remény és a lehetőségek hordozója. De most mindez beszennyeződött. Míg korábban csak az arcocskájának barackszínű pírját és a kékkel erezett szemhéjak finomságát figyelte, most a nyáltól kivörösödött állat és pápai ítéletként lebiggyesztett ajkat látja. Megszeghette volna Gordon utasítását, mondhatott volna az anyakönyvvezetőnek valami más nevet. Julian. Vagy akár Bear. De nem tette meg. És bár valójában önmagára haragszik – és a férjére –, valahogy könnyebbnek tűnik az érzést a babakocsiban fekvő újszülöttre áthárítani.

Maia előreszaladt, hogy végigsétáljon a templom melletti kőfalon, relevé pozícióba emelkedik, a bal lábát kinyújtja, két karjával egyensúlyoz, a vaskos őszi ruharétegek elrejtik a mozdulatai kecsességét. Cora megkönnyebbül, hogy nem kell beszélnie. Fázik és fáradt, amikor hazaérnek. Az előszobában hagyja az alvó babát, és kabátban ledől az ágyra. Nem tudja, mennyi idő telt el, amikor felriad a lépcső alján álló Maia szólongatására, hogy a kicsi felébredt, de még egy percig ül az ágy szélén, hallgatja a kisfiú sírását, és próbál erőt venni magán, hogy felálljon – és csak akkor kényszeríti magát arra, hogy megmozduljon, amikor Maia újból hívja.

Miután a földszinten kihámozta a babát a téli anorákból, Cora a kanapéra roskad, felhúzza a pulóverét, és… megtorpan. Elfogja az undor. Mintha semmi nem lehetne ennél idegenebb. A kicsi frusztráltan bökdösi a mellét a fejével, amíg végül egyedül is megtalálja az utat a táplálékhoz, Cora pedig elfordul, és a falat bámulja, miközben a gyerek eszik.

Néhány nappal később Cora és Gordon fogat mos lefekvés előtt. Cora lehajol, hogy kiköpje a fogkrémet, majd megszólal:

– Nem tudom, esetleg kaphatnék-e pénzt tápszerre.

Amikor a férfi nem válaszol, Cora felnéz, és a tükörben találkozik a tekintetük. Gordon továbbra is gondosan, körkörösen mozgatja a kefét, fogról fogra halad. Cora nem ismer senkit, aki ilyen szorgalommal mos fogat, akinek az ínye ilyen tökéletes állapotban van. Elfordítja a tekintetét, nem akarja, hogy úgy tűnjön, a foglya ennek a csendnek, kinyitja a fürdőszobaszekrényt a saját oldalán, úgy tesz, mintha még nem tisztította volna le az arcát. Halvány rózsaszínű arclemosó folyadékot spriccel egy vattakorongra.

Gordon öblöget és köp, öblöget és köp, és csak ezután teszi fel a kérdést:

– Miért? – Egyetlen szó, egy kérdés, amely mintha kiszippantaná a levegőt a helyiségből.

– Ó, nem is tudom. Csak ezúttal nem megy olyan simán a dolog – válaszolja Cora, és megpróbál úgy tenni, mintha csak mellékesen kérdezte volna meg.

– Nem megy olyan simán a dolog? – Úgy ismétli el Cora szavait, mintha értelmetlenek lennének.

Talán ha azzal kezdte volna, hogy Maiánál természetesnek érződött, de most más a helyzet. Hallottál már ilyet a pácienseidtől? Akkor Gordon talán meghallgatta volna a maga alapos, szakszerű módján, megbeszélte volna vele a lehetőségeket, aztán ő maga is arra jutott volna, hogy tápszer kell. De nem ezzel kezdte.

– Szóval csak úgy abba akarod hagyni? – A férfi a tükörből mered rá. – Hát fogalmad sincs róla, milyen fontos ez az időszak? A tápanyagok és az antitestek szempontjából? Nem csak erről a hétről vagy erről a hónapról van szó. Hanem az egész hátralévő életéről: ez védelmet biztosít a szív- és érrendszeri betegségek, a cukorbetegség és minden egyéb ellen. És te valami bedobozolt, mesterséges szemetet akarsz adni helyette a fiunknak? Mondd, egész pontosan mi egyebet kérek én még tőled, mint hogy anyja légy a gyerekeinknek? De neked ez is túl sok? – kérdi. Kiveszi a vattakorongot Cora kezéből, és félig nyitott szájába tömi. – Hát, ez nem fog megtörténni, Cora! Úgyhogy ajánlom, szokj hozzá a gondolathoz, hogy folytatod!

Azzal kilép a fürdőszobából, Cora pedig egy pillanatig még ostobán áll ott.

Kiveszi a vattakorongot a szájából, az egyik ujjával belekotor, és próbál nem öklendezni, miközben lesöpri a nyelvéről, a szájpadlásáról az odatapadt szálakat. Aztán lehajol, és a szemetesbe teszi az átázott csomót, vigyázva, hogy a fémfedél ne csapódjon neki a falnak.

Amikor több mint egy évtizede megismerkedtek egymással, Corának először a férfi kedvessége tűnt fel. Egy kávézóban a Stranden épp a pénztárcáját tuszkolta vissza a táskája cipzáras zsebébe, amikor leejtette a szendvicses zacskóját, és mivel megfeledkezett a bokarögzítő csizmájáról, kis híján orra bukott, amikor lehajolt érte.

– Hagyja csak, majd én! – szólalt meg Gordon, azzal felemelte a földről Cora ebédjét, az ajtóhoz lépett, hogy kinyissa előtte, és csak legyintett a mentegetőzésére. – Mi a sérülés? – érdeklődött a fehér merevítő csizmára mutatva, miután kiléptek.

– Ó, most távolítottak el egy kis csontot a lábamból. Nem olyan drámai, mint amilyennek látszik.

– Melyiket?

– A szezámcsontot? – válaszolta Cora inkább kérdő, mint kijelentő hangsúllyal, mert eddig úgy tűnt, kevesen hallottak róla.

– A tibiális vagy a fibuláris csontot?

– Mindkettőt. Maga sebész?

– Háziorvos. Ha mindkettőt, az szokatlan – válaszolta a férfi, és alaposan szemügyre vette Corát, mielőtt levonta volna a következtetést: – Maga táncos.

– Talán igen, talán nem. A felépülésemtől függ.

– Ide hallgasson, épp az Embankment Gardensbe indultam, kiélvezni a napsütést. Velem tart?

És mivel Cora úgy érezte, ez a tavasz első napja, és a férfi orvos volt, és kedvesnek és megbízhatónak tűnt, és még mindig nála volt a zacskó az ebédjével, neki pedig nem volt más dolga, beleegyezett.