Robyn Silverman

NINCS TABU

Kényes kérdések gyerekektől,
támogató válaszok szülőktől

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Robyn Silverman, PhD

How to Talk to Kids about Anything: Tips, Scripts, Stories,
and Steps to Make Even the Toughest Conversations Easier

Sourcebooks, Naperville, IL, 2023

Copyright © Robyn Silverman, 2023

Belívterv © Sourcebooks, 2023

Illusztráció (340. old.) © da-vooda/iStock/Getty Images

Hungarian translation © Horváth M. Zsanett, 2025

Hungarian edition © Open Books, 2025

Fordította Horváth M. Zsanett

Szakmailag ellenőrizte Dancsó Orsolya

Belívterv Tara Jaggers/Sourcebooks

Felelős kiadó Halmos Ádám

Felelős szerkesztő Tesfay Sába

Szerkesztő Kővári Bettina

Olvasószerkesztő Csémi Judit

Borítóterv Győrfi Judit

Műszaki szerkesztő Kovács Balázs Sándor

Elektronikus formátum
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-572-476-5

Tartalom

Bevezető: Beszélhetünk?

Első fejezet
Hogyan beszéljünk a gyerekekkel a dühről, a bánatról és más erős érzelmekről?

Második fejezet
Hogyan beszéljünk a gyerekekkel az önbecsülésről és a testképről?

Harmadik fejezet
Hogyan beszéljünk a gyerekekkel a szexről?

Negyedik fejezet
Hogyan beszéljünk a gyerekekkel a halálról?

Ötödik fejezet
Hogyan beszéljünk a gyerekekkel a sokszínűségről és az elfogadásról?

Hatodik fejezet
Hogyan beszéljünk a gyerekekkel a válásról és a hagyományostól eltérő családszerkezetről?

Hetedik fejezet
Hogyan beszéljünk a gyerekekkel a hibákról és a kudarcokról?

Nyolcadik fejezet
Hogyan beszéljünk a gyerekekkel a barátságról?

Kilencedik fejezet
Hogyan beszéljünk a gyerekekkel a pénzről?

Utószó

Köszönetnyilvánítás

Hasznos információk és magyarországi szervezetek elérhetőségei

Jegyzetek

A gyerekeimnek, Tallie-nek és Noah-nak.
Folytassuk a beszélgetést!

Bevezető

Beszélhetünk?

Éppen egy parkban üldögéltem a lányom egyik barátnőjének édesanyjával, amikor a nő odafordult hozzám, és azt mondta: „A legkisebb gyerek mostanában a halálról kérdezget: »Meg fogsz halni? Meg fogok halni?« Az esetek felében fogalmam sincs, mit felelhetnék egy ilyen kérdésre, ezért csak eldadogok valami összefüggéstelen választ, mielőtt hirtelen témát váltok, és megkérdezem: »Ki kér fagyit?«”

A komoly témák előbb-utóbb felütik a fejüket, ha gyerekek közt vagyunk (az egyik percben még a reggeli gabonapelyhekről beszélgetek a fiammal, a következőben pedig rákérdez, hogyan „készülnek” a kisbabák). Néha átgondolt kérdések, máskor meg a semmiből bukkannak fel a kocsi hátsó ülésén, a közért kellős közepén, lefekvés előtt vagy a mozi kasszája előtt, sorban állás közben. Az élet olykor a képünkbe vágja őket, és nincs menekvés – minden előkészület, figyelmeztetés, intő szó nélkül jönnek ezek a kérdések. Ugyanakkor ezekben a helyzetekben rengeteg olyan érzelem van, amikre nem készülhetünk fel, amíg nincsenek gyerekeink.

Nekem elhihetitek, én mindig pontosan tudtam, mit kell mondani, mielőtt megszülettek a saját gyerekeim. Amíg számomra semmi sem forgott kockán érzelmileg, addig logikus, higgadt, összeszedett voltam, és a szülői lét minden aspektusában szakértőként tudtam nyilatkozni. Csodálkoztam, hogy miért okoz bárkinek is gondot, hogy a saját gyerekével olyan kulcsfontosságú témákról beszéljen, mint a bátorság, a felelősség, a hibák elkövetése vagy akár a halál. Miért olyan nehéz őszintén beszélni ezekről?

Nos, hát, nem az. Most, hogy saját gyerekeim vannak, hála az égnek, hogy senki sem pontozza a válaszaimat, mert rengeteg olyan napom volt, amikor az a halk hang a fejemben azt mondta: „Ez komoly? Csak ennyi telt tőled?”

Az igazság az, hogy mindannyian emberek vagyunk, eltérő tapasztalatokkal, tudással és komfortérzettel, nem két lábon járó Google- vagy Wikipédia-adatbázisok. És amikor épp a nevelés egy fontos pillanatának (klinikai ablak) kellős közepén találjuk magunkat, nem mindig könnyű azon nyomban sziporkázó bölcsességekkel előállni. Szülőként, tanárként és mentorként mégis azt szeretnénk, ha magabiztosan és maradéktalanul tudnánk válaszolni a gyerekek kérdéseire, még akkor is, ha azokat látszólag minden előzmény nélkül szegezik nekünk.

Újra meg újra.

A jelentős beszélgetések nem egyetlen komoly beszélgetést jelentenek. Hanem kisebb beszélgetések sorozatát, melyek idővel organikus módon épülnek egymásra. Előfordulhat, hogy előkerül egy téma a gyerek négyéves korában („Miért nem mozog az a bogár?”), majd nem kerül elő újra hétéves („Ki fog vigyázni rám, ha te meghalsz?”), kilencéves („Mi történt Rover testével, amikor meghalt?”) és tizennégy éves koráig („Mi az élet és a halál értelme?”). Vagy a gyerek egyetlen adott témára összpontosít, és a több órán, napon vagy héten át tartó maratoni beszélgetéssorozat során végeérhetetlen kérdésekkel és felismerésekkel bombáz minket. A kulcs az, hogy nyitottan kell hozzáállnunk az éppen adódó lehetőségekhez. A kutatások szerint a legtöbb gyerek úgy érzi, hogy nincs legalább három olyan személy az életükben, akihez szükség vagy kihívás esetén fordulhatnának.[1] Ezért tegyünk meg mindent, hogy számíthassanak ránk.

Hiszen ezek a beszélgetések kulcsfontosságú szerepet töltenek be a gyerekek fejlődésében. Megtanulják belőlük, hogyan működjenek a felnőttek világában – hogy beszéljenek, hogy kérjenek segítséget, hogy jussanak el a megértésig, és hogy érezzék jól magukat (különösen azzal kapcsolatban, ami saját testükben és elméjükben történik, vagy éppen a körülöttük lévő világban, amikor éppen nem vagyunk mellettük). A beszélgetések lehetőséget adnak nekik a tanulásra, a kapcsolatteremtésre, a felfedezésre, a megértésre, az önreflexióra és a növekedésre.

Sajnos rengeteg szülő nem beszél a gyerekeivel komoly témákról; talán szeretnének, de nem tudják, mit mondjanak. Mások csupán egy bizonyos komoly kérdésről beszélnek a gyerekükkel, de egy másikról már nem – vagy egyszer beszélnek egy témáról, azután soha többé, abban a hitben, hogy ennyi elég is volt. Az igazság azonban az, hogy a komoly beszélgetéseket nem lehet egyszerűen kipipálni egy listán. Nem merítjük ki egy beszélgetéssel a halál, a szex vagy a sokszínűség témáját, hogy aztán dolgunk végeztével továbblépjünk. Ha így lenne, akkor egy brosúrát kínálnék az olvasóknak, nem egy egész könyvet.

Számtalan nevelési útmutató létezik a fegyelmezésről (és hálásak vagyunk a segítségükért!), ám kevés könyv foglalkozik a kommunikációval, ezért akartam megírni ezt a könyvet. Ahelyett, hogy csak annyit tanácsolnék a szülőknek, tanároknak és terapeutáknak, hogy beszélgessenek a fontos témákról, meg is akartam mutatni, hogyan tegyék. Példákat és tippeket akartam adni, és meg akartam osztani a saját nehézségeimet, valamint azokat a történeteket, amiket más szülők meséltek nekem – a jót, a rosszat és a csúfat egyaránt. Meg akartam osztani a téma szakértőinek elképesztő meglátásait, akikkel volt szerencsém együtt dolgozni és interjút készíteni a How to Talk to Kids about Anything (Hogyan beszéljünk a gyerekekkel komoly témákról?) című podcastomhoz. Azt akartam, hogy az emberek egész kórusa mondja egybehangzóan: Igenis meg tudjuk csinálni! Íme a gyakorlat!

Az élet zűrös, és nem mindig van időnk, tiszta fejünk vagy türelmünk ahhoz, hogy pontosan akkor foglalkozzunk a nehéz témákkal, amikor kell. Ám ha nem veszünk részt ezekben a beszélgetésekben, akkor hagyjuk, hogy egy idegen – egy kölyök a tornaórán vagy egy influenszer a közösségi hálón – ismertesse elsőként a nézeteit, ezért inkább vágjunk bele, és tegyünk meg minden tőlünk telhetőt. Az élet minden szakaszában vannak kínos beszélgetések, és jóval árnyaltabb beszélgetések. Fel kell készülnünk rájuk.

Ki is vagyok én valójában?

Az elmúlt harminc évben a gyerekekről olvastam, írtam, beszéltem és adtam elő. Gyermek- és tinédzsernevelési szakemberként dolgoztam gyerekekkel az óvodáskortól a főiskolás korosztályig, valamint azon túl, beleértve az átlagos fejlődési ütemű, a siket, az autizmus-spektrumzavaros, továbbá a különféle intellektuálisképesség-zavarral élő vagy mozgásában akadályozott gyerekeket. Lánycsoportokat szerveztem a testkép és a barátság fejlesztésére, valamint órákat tartottam az iskolai zaklatásról (bullying) és a személyiségfejlődésről.

Mégis, ha visszatekintek, azt hiszem, az ilyen beszélgetésekhez nem a karrierem, hanem egy kellemetlen ötödik osztályos tapasztalat hozta meg a kedvem – az iskolatársaim zaklattak, illetve kiközösítettek, és egyetlen számomra fontos felnőtt sem tudta, mit mondjon nekem vagy akár a többi gyereknek. Képzelhetitek, mennyire elkeserítő érzés egy tízéves gyereknek, amikor magára marad – még akkor is, ha olyan felnőttek veszik körül, akikben megvan a segítő szándék. Ezért elhatároztam, hogy olyan felnőtté akarok válni, amilyenre gyerekkoromban szükségem volt – aki nemcsak tudja, hogy mit kell mondani, hanem a többi felnőttnek is képes segíteni, hogy mit tegyenek és mondjanak, amikor a gyerekeiknek a legnagyobb szükségük van rájuk.

Amikor a Tufts Egyetemen a doktori értekezésemen dolgoztam az Eliot-Pearson Intézet Gyermekgyógyászati és Humán Fejlődési Osztályán (Eliot-Pearson Department of Child Study and Human Development), és a gyermekkori barátságokra, az iskolai zaklatásra, az önképre, illetve a testképre koncentráltam, írtam egy személyiségfejlődésről szóló tananyagot Powerful Words (Sorsdöntő szavak) címmel. Ez egy példákból és segédanyagokból álló csomag, mely segít a tanároknak, a terapeutáknak és az iskolán kívüli oktatóknak beszélgetni a gyerekekkel a tisztelet és a felelősség témakörétől kezdve a bátorságon át a kitartásig mindenről. Bevetettük az osztálytermekben (a férjemmel tíz évig voltunk egy massachusettsi harcművészeti és fitneszakadémia tulajdonosai és vezetői), és világszerte alkalmazták különféle intézményekben. Az anyag a mai napig használatban van.

Ám hiába ugrottam fejest a kutatásokba és a gyerekeknek szóló oktatóanyagokba, semmi sem készített fel teljesen a valóságra. Amikor a saját gyerekünk kérdi tőlünk elkerekedett szemmel, hogy miért nincs apukája az egyik barátjának, vagy miért van szüksége kerekesszékre egy másiknak, akkor köpni-nyelni nem tudunk. Mindig megtaláltam (és megtalálom!) a módját annak, hogyan foglaljam össze a szakértők információit, és hogyan fordítsam le a tippjeiket egy adott szituációban felhasználható forgatókönyvekké. Nem csoda, hogy elhíresültem erről a tehetségemről, és néhány szülő megkérdezte, hogy vállalnék-e náluk egy ilyen beszélgetést, mondván, hogy „sokkal könnyebb lenne, ha én beszélnék helyettük a gyerkőccel”. Az ilyen és ehhez hasonló megjegyzések vezettek arra, hogy elindítsam a How to Talk to Kids about Anything című podcastot, melynek keretében megtanulhatom és továbbadhatom azokat a forgatókönyveket, amelyekről tudom, hogy a hozzám hasonló szülőknek szükségük van, meg keresik, és ez vezetett el ehhez a könyvhöz.

Hogyan kell olvasni ezt a könyvet?

Nyilvánvaló, hogy ezt a könyvet mindenki úgy olvassa, ahogy neki tetszik. Elolvashatjuk az elejétől a végéig, majd visszatérhetünk bizonyos fejezetekhez, ha egy kis emlékeztetőre van szükség, vagy kiolvashatjuk, illetve szükség szerint is olvasgathatjuk. A könyv fejezetei kilenc olyan témát taglalnak, melyekről a leggyakrabban kérdeznek, amikor konferenciákon tartok előadást, vagy csak ülök és beszélgetek a barátaimmal:

• „A kisfiam rettenetesen fél az első iskolai naptól. Mit tegyek?” (Első fejezet)

• „A lányom gyakran elpanaszolja, mennyire kövér. Vajon miért? Én soha nem mondtam neki, hogy az lenne, vagy hogy ez egy rossz dolog.” (Második fejezet)

• „Elszúrtam. A fiam elárulta nekem, hogy meleg, mire elállt a lélegzetem. Vajon most elrontottam az életét?” (Ötödik fejezet)

• „A gyerekem nehezen barátkozik. Mivel bátoríthatnám, hogy próbálkozzon mégis?” (Nyolcadik fejezet)

• „A lányom nyíltan rákérdezett, hogy mi az a szex. Segítsen, dr. Robyn!” (Harmadik fejezet)

Ahogy olvassuk a könyvet, az ilyen bonyolult kérdésekre adott válaszok közül rengeteget alátámaszt a tudomány, de a saját családomban is kipróbáltam őket. Rosszul is, jól is elsült már a beszélgetés, de a lényeg az, hogy belevágtam ezekbe a beszélgetésekbe, és sokat tanultam abból, hogy mi működik a családomban, és mi nem.

Ebben a könyvben mindent megosztok, amit megtanultam – az elkövetett hibákat, a lefolytatott beszélgetéseket, és a tanulmányokat, amelyek mind segítenek minket, amikor hasonlóan csodálatos és komoly beszélgetéseket folytatunk apróbb vagy nagyobb gyerekeinkkel. A könyv végére nemcsak egy gyűjteményt olvasunk tippekből, példákból, történetekből és lépésekből, hanem saját jegyzeteink is lesznek arról, hogy mi működik, és saját történeteink, amiket megoszthatunk másokkal.

S míg ez a könyv nektek, felnőtteknek szól, a gyerekek is rengeteget nyernek vele. Igaz, hogy betekintést és válaszokat kapnak, valamint felvértezzük őket a szókinccsel, amire szükségük van ahhoz, hogy másokkal is beszélhessenek ezekről a témákról, de ami a legfontosabb, megtanulják, hogy az őket körülvevő felnőttek mindig megbízható információforrásként szolgálnak. Mert mi nem húzzuk fel a nyúlcipőt, ha kínos vagy nehéz kérdés elé állítanak bennünket. Mi felnövünk a helyzethez. Jelen vagyunk szülőként. Meghallgatjuk a gyerekeket, és szükség esetén tanácsokkal látjuk el őket. És egy olyan világban, ahol a kommunikáció egyre zavarosabb és szórványosabb, ez bizony komoly segítség.

Egyedül mi adhatjuk át a gyermekeinknek az igazságot, miközben egyúttal szem előtt tartjuk a bennük rejlő fejlődési lehetőségeket és a saját érdekeiket. Mint legjelentősebb felnőttek (elsődleges kötődési személy) a gyermekeink életében, mi nyújtunk nekik biztonságot, mi jelentjük az ütközőzónát és a szócsövüket, mi vagyunk a nevelőik, a legjobb hallgatóságuk és a megbízható tanácsadóik. Amikor együtt vagyunk velük, azt szeretnénk, ha tudnák, hogy bármit kérdezhetnek tőlünk, bármit elmondhatnak nekünk, mi készségesen belemegyünk a beszélgetésbe, és fel tudjuk mérni, hogy mire lehet szükségük az adott pillanatban.

S hogy mi a legjobb az egészben? Már nem kell egyedül végigcsinálnotok. Mind egy csónakban evezünk. Kezdjünk hát el beszélgetni!

Első fejezet

Hogyan beszéljünk a gyerekekkel a dühről, a bánatról és más erős érzelmekről?

„Hogyan öntsem szavakba, amit érzek?”

Egy kisfiú a játszótéren elvette a labdát a fiamtól. Mivel a fiam még csak hatéves volt, és abban a pillanatban tele volt frusztrációval, zavarodottsággal és haraggal, megtette az első dolgot, ami az eszébe jutott: meglökte a kisfiút. Amikor a kezdeti harag lecsillapodott, a fiam ingerültsége befelé fordult. „Annyira haragudott a kezem, hogy nem tudtam visszatartani a lökdösődéstől” – dünnyögte nekem később.

Amikor ránk törnek az erős érzések, gyakran intenzív, ösztönös reakciók kísérik őket, melyek gondolkodás vagy tervezés nélkül robbannak ki belőlünk – forró, kavargó, pattanásig feszülő, felgyülemlett energiával, és olyan tettekre késztethetnek bennünket, amikre más körülmények között soha nem vetemednénk.

És most nem csak a gyerekekről beszélek.

A szülők és nevelők bármelyik gyermeket lepipálják, ha morgolódásról és ajtócsapkodásról van szó. Néha én magam is úgy érzem, hogy szükségem lenne egy táblára, amin ez áll: „X nap telt el azóta, hogy utoljára elvesztettem a fejem.” Mindannyian átélünk ilyen pillanatokat. S hogy miért? Mert mind emberek vagyunk, nem vagyunk tökéletesek, és mindenkinek megvannak az érzékeny pontjai. Koszos edények a mosogatóban? Pipa. Nedves törölköző a padlón? Pipa. Sóhajtozás, feleselés és ingerültség? Pipa, pipa és pipa. Engem a testvérek közötti folyamatos torzsalkodás borít ki. Volt, hogy annyira kiakasztottak a gyerekeim, amikor egymással kiabáltak, hogy én is kiabálni kezdtem velük!

A harag természetesen nem az egyetlen erős érzelem. Számos cimborája akad: szomorúság, félelem, undor, meglepetés, öröm – valamint ezek keveréke. Összesen mintegy 34 ezer különböző érzelem létezik, amit érezhetünk és átélhetünk.[1] Minél többet tapasztalunk meg, minél többre reagálunk, és minél sikeresebben barátkozunk meg velük, annál felkészültebben tudjuk:

• kifejezni magunkat és kapcsolatot teremteni másokkal,

• fejleszteni az érzelmi rugalmasságunkat[2],

• szabályozni a következő érzelmek, például a szorongás, a félelem[3] és a magány intenzitását.

Az utolsó pont különösen fontos. Az erős érzelmek azt jelzik, hogyan reagál a testünk arra, ami az adott pillanatban történik, és hogyan birkózik meg vele. Az agyunkba vannak kódolva, ami azt jelenti, hogy nem tudjuk csak úgy elfojtani őket. Át kell élnünk, ki kell fejeznünk őket, és hatékonyan kell szabályoznunk az érzéseinket. „Az érzelmileg intelligens szülő titka – írja dr. John Gottman, a Gyerekek érzelmi intelligenciája[4] című könyv szerzője – abban rejlik, ahogy a szülők bánnak a gyerekeikkel, amikor elszabadulnak az indulatok.”[5] Hozzátenném, hogy a titok még abban is rejlik, hogy meg kell értenünk, mi történik a gyerekeink agyában, amikor aszerint cselekednek, ahogy éreznek. Ahogy a saját gyerekeimnek is mondtam: meg kell tanulnunk kezelni az erős érzéseinket, hogy ne az érzelmeink irányítsanak minket!

„Nem én tehetek róla!” Mit mond a tudomány az erős érzelmekről?

Talán már hallottatok arról, hogy amikor az agyunk úgy érzi, támadás alatt áll, „harcolj vagy menekülj!” üzemmódba kapcsol. Ez azért van, mert az amigdala, vagyis az agyunk „érző része” (más szóval az „alagsori”[6] primitív alsó régió, ahogyan dr. Dan Siegel neuropszichiáter és dr. Tina Payne Bryson nevelési coach nevezi) riadót fúj, lehúzza a rolót, és egy kis időre átveszi az irányítást az „emeleti”, „gondolkodó” agyi régiók felett. Amikor ez az amigdalaroló lezárul, elvágja a két szint közötti „lépcsőt”, és az alagsori (érző) régióra hagyja az irányítást. Ezt nevezi Daniel Goleman, az Érzelmi intelligencia című könyv szerzője „érzelmi eltérítésnek”,[7] dr. Dan Siegel pedig úgy emlegeti, mint amikor „elborul az agyunk”.[8]

Ez az „eltérítés” általában jó dolog, mert vészhelyzet esetén – például ha valaki felgyújt egy épületet, vagy nekiesik baseballütővel egy méhkasnak – nincs időnk a problémamegoldásra, nem tudjuk fontolóra venni a lehetséges megoldásokat. Rövid időn belül biztonságos helyre kell menekülnünk.

Mivel agyunk gondolkodó régiója a húszas éveink végéig nem fejlődik ki a maga teljességében, a gyerekeink agyi riasztórendszerének működése kicsit még kihagy. Nem igazán értik a különbséget egy vérmes gyújtogató, egy szétvert méhkas és a kishúguk között, aki lenyúlta a kedvenc játékukat. Ezért akárhányszor mondjuk: „Most a húgod jön, te már játszottál, úgyhogy nem kéne felhúznod magad”, elborul az agyuk. S mivel ilyenkor az emeleti, gondolkodó agyunkat használjuk, hogy a gyerekeink alagsori, érző agyára hassunk, a gyerekek meg sem hallják, amit mondunk. Mintha egy másik nyelven beszélnénk!

Érzelmi sokszínűség

Noha azt kívánjuk, bárcsak a gyerekeink mindig boldogok lennének, mint kiderült, nem lennének egészségesek, ha így lenne. A tanulmányok szerint azok, akik megtapasztalják az érzelmi sokszínűséget, vagyis a negatív és pozitív érzelmek széles és bőséges skáláját, boldogabbak és egészségesebbek, mint azok, akik érzéketlenek, vagy akiknél hosszú időn keresztül egyetlen érzelem rögzül. Ráadásul az olyan közegben, ahol csak a pozitív érzelmek kifejezésére helyezik a hangsúlyt, negatív érzelmek esetén tehetetlenül botladoznak a gyerekek. Ahogy dr. Susan David pszichológus, az Érzelmi rugalmasság[9] című bestseller szerzője mondta a TED Talkjában: „A nehéz érzelmek az élettel kötött szerződésünkkel járnak. Stressz és kellemetlenségek nélkül nem lehet jelentőségteljes pályát befutni, családot alapítani vagy jobb hellyé tenni a világot.”[10]

Ha megpróbáljuk elfojtani magunkban, hogy az érzelmekre gondoljunk, érzésekre és megnyilvánulásokra, az negatív következményeket vonhat maga után. A tanulmányok azt mutatják, hogy az érzelmi inhibíció (gátlás) és invalidálás (érvénytelenítés) hozzájárulnak ahhoz, hogy a gyerekek és érzéseik idővel kezelhetetlenné, szorongóvá, depresszióssá, stresszessé és egyre negatívabbá váljanak.[11] Amikor megpróbáljuk elutasítani, elhessegetni és idő előtt arra ösztönözni a gyerekeinket, hogy kerüljék a nehéz érzelmeket, csak még több ilyen érzéssel szembesülhetnek. Ráadásul ha figyelmen kívül hagyjuk vagy leértékeljük a gyerekek érzéseit, azzal árthatunk a velük való kapcsolatunknak, és ennek következtében magányosnak vagy akár értéktelennek is érezhetik magukat.

Ezzel szemben, ha a szülők elfogadják a gyerekeik érzéseit, és az érzelmi megnyilvánulásokat lehetőségnek tekintik az együttérzésre, a kapcsolatteremtésre és a stratégiaalkotásra, a gyerekeknek általában kevesebb érzelmi és viselkedési problémájuk adódik, beleértve a harag, a szorongás és az érzelmi kitörés problémáit. „Az érzések csak egy üzenetet jelentenek számunkra – mondta dr. Laura Markham pszichológus, a Békés szülő, boldog gyermek[12] című könyv szerzője. – Amikor hagyjuk, hogy átéljünk egy érzelmet, az lassan elpárolog, és meggyógyulunk.”[13]

A szülők gyakran kérdezik tőlem, hogy érdemes-e megosztaniuk a saját negatív érzéseiket a gyerekeikkel. Az ember természetesen ösztönösen nemet mondana egy ilyen kérdésre – mert meg akarjuk védeni a gyerekeinket az élet kellemetlen dolgaitól. A kutatások azonban azt mutatják, hogy azok a szülők és elsődleges gondozók, akik elrejtik negatív érzéseiket a gyerekeik elől, nem csupán összezavarhatják őket, hanem érzelmileg elérhetetlennek tűnhetnek. A Washington Állami Egyetem kutatói nemrég egy 107 szülővel és gyerekeikkel végzett vizsgálat során megállapították, hogy amikor a szülők úgy tettek, mintha minden rendben lenne, a gyerekek több jelét mutatták a stressznek, mi több, mind a szülők, mind a gyerekek kevésbé voltak kedvesek és figyelmesek egymással.[14] Emellett azok a szülők, akik nem titkolják a gyakori negatív érzéseket, például a haragot, a szomorúságot és a félelmet, és tudják kezelni őket, megmutatják a gyerekeiknek, hogyan dolgozzák fel ezeket az érzelmeket, hogyan szabályozzák őket, és hogyan kezeljék jól a kialakult helyzetet.

Az érzelmi sokszínűségnek az a kulcsa, hogy érzelmek széles skáláját éljük meg – és egészséges módon fejezzük ki őket. Nem akarhatjuk, hogy felhalmozódjanak és bennünk szunnyadjanak. Ahogy dr. Marc Bracket, az Érezni szabad![15] című könyv szerzője mondta Brené Brown Unlocking Us (Felszabadítva) című podcastjában: „A bántó érzések nem tűnnek el maguktól. Nem gyógyulnak be maguktól. Ha nem fejezzük ki az érzelmeinket, úgy halmozódnak fel bennünk, mint egy adósság, amit végül előbb-utóbb ki kell egyenlítenünk.”[16]

A lényeg? Minden érzelemnek célja van. Ha beszélünk a kellemetlen érzelmekről, és elfogadjuk őket, az jobb mentális és fizikai egészséget, illetve potenciálisan nagyobb boldogságot eredményezhet a gyerekeinkben és bennünk.

Játék

Egy, két, há’, mit érzek?

A Powerful Words programomban – egy átfogó személyiségfejlesztő rendszerben, amit a gyerekekkel foglalkozó pedagógusoknak írtam –, amikor az „empátia” kerül sorra, akkor eljátsszuk az „Egy, két, há’, mit érzek?” nevű játékot. Ebben a játékban az egyik gyerek „érez”, a másik vagy a többi gyerek pedig „találgat”. Az érző játékos elfordul a többiektől, mi pedig azt kiáltjuk: „Egy, két, há’, mit érzek?” Az érző játékos megfordul, és megmutatja az általa választott érzelemhez kapcsolódó arckifejezést, a többi gyereknek pedig ki kell találnia, hogy melyik érzelmet játssza el. Akár testbeszéddel is ki lehet egészíteni! A játék jellemzően gyors egymásutánban zajlik, és önfeledt hahotával jár, miközben a gyerekek megtanulják az érzelmek felismerését.

Érzelmek első látásra

Amikor érzelmekre tanítjuk a gyerekeket, fontos, hogy több, választható elnevezést kínáljunk fel nekik, amelyek pontosan meghatározzák az emberek által átélhető megannyi érzelmi nüanszot. Nyilvánvaló, hogy egy sértődött gyereket másként írunk le, mint egy dühöset, ahogy egy morcos tini megnyilvánulásait sem moshatjuk össze egy zaklatott, depressziós vagy komor társáéval.

Dr. Gloria Willcox, a jól ismert „Érzelemkerék” megteremtője, azt állítja, hogy hat alapérzelem létezik: harag, szomorúság, félelem, nyugalom, határozottság és öröm.[17] Ezek mindegyike további, pontosabb érzelmekre bontható, melyek definíciójukban és intenzitásukban eltérnek egymástól. A szomorúság például olyan érzelmekké ágazik el, mint a „depresszió”, „szégyen” és „bűntudat”, majd ezeket tovább bonthatjuk olyan érzelmekre, mint a „bűnbánat”, „elszigeteltség” és „alsóbbrendűség”.

Vannak leegyszerűsített kerekek vagy alternatív változatok, melyek némileg eltérő érzelmeket sorolnak fel, mint például a nyolc főérzelmet azonosító dr. Robert Plutchiké: öröm, szomorúság, undor, félelem, düh, várakozás, bizalom és meglepődés.[18] A kerék az intenzitás és az érzelmek egymáshoz való viszonyainak összefüggéseit mutatja be (például a szomorúság-öröm vagy a düh-félelem ellentétpárokat), valamint az érzelmek vegyes kombinációit (undor + düh = megvetés). Ezeket mind felhasználhatjuk arra, hogy felvértezzük a gyerekeket a különféle érzelmek ismeretével.

Ezeket az érzelemkerekeket felhasználhatjuk úgy, hogy megkérjük a gyerekeket, mutassák meg rajtuk, hogyan érzik magukat, majd mi is rámutatunk, hogy szerintünk mit érezhetnek a vizuális jelzéseik, a saját érzéseink és mások érzései alapján:

• „Nagyon nyugodtnak tűnsz, ahogy ott ülsz a víz mellett, és pihensz.”

• „Az öklöddel püfölöd az asztalt – bizonyára frusztrált lehetsz!”

• „Egyedül kuporog és csendben pityereg. Talán magányosnak érzi magát.”

• „A húgod úgy érezte, nem készült fel kellően, ezért szorongott a vizsga előtt.”

• „Mennyi gyerek van ezen az új környéken! Remélem, hogy mindannyian sok új barátságot köthetünk!”

• „Tudom, hogy meglepett és elszomorított, amikor megtudtad, hogy elköltözik a barátod.”

Ha hagyjuk, hogy a gyerekek megtanulják pontosan leírni az érzéseiket, az segít nekik abban, hogy megértsék, mit élnek át. Ráadásul Rosalind Wiseman pedagógus és bestsellerszerző szerint az érzelmek „boncolgatása”,[19] vagyis pontosítása lehetővé teszi a fiatalok számára, hogy időben megkapják a szükséges segítséget, különösen akkor, amikor szoronganak, depressziósak, zaklatottak, magányosak, öngyilkossági gondolataik vannak, vagy más módon bajba kerültek, és segítségre szorulnak.[20] És azt is lehetővé teszi számukra, hogy finomabb szociális készségekre tegyenek szert, és sikeresebb kapcsolatokat alakítsanak ki a saját kortársaikkal.

Nyomtassunk ki egy érzelmeket felsoroló táblázatot vagy kereket, és rakjuk olyan helyre, ahol a gyerekek jól látják, ahol használni tudják, és kérdezgessük őket. Tegyünk fel nekik olyan egyszerű kérdéseket, mint: „Hogy érzed most magad?” Vagy: „Amikor ránézel a kis unokatesód arcára, kitalálod, hogy vajon mit érezhet Sammy?” Ezekkel növelhetjük a gyerekek érzelmi szókincsét.

Mutassunk példát!

A különféle érzelmek jelölése segíthet a gyerek érzelmi szótárának bővítésében.

• Mondjuk például: „Most szomorú vagyok, mert hiányzik a nagyi, ezért sütök valamit és hallgatok egy kis zenét, mert ezek a dolgok felvidítanak egy kicsit.”

• Mondjuk például: „Érzem, hogy egyre dühösebb leszek, ezért veszek néhány mély levegőt, és elmegyek sétálni, hogy megnyugodjak.”

Ezzel megértetjük a gyerekeinkkel, hogy meg szabad élni az érzelmeinket, és van bennünk erő ahhoz, hogy a negatív érzelmeket pozitívan dolgozzuk fel, hogy jobban érezzük magunkat. Még azt is elmondhatjuk nekik, hogy „egy érzelem miatt még nem vallunk kudarcot”, ahogy Alyssa Blask Campbell érzelemfejlesztési szakértő mondta a podcastomban.[21] Mindannyian érzünk érzelmeket – még a szülők is! Íme néhány további módszer, melyekkel biztosíthatjuk gyermekeinknek a szókincset, amire szükségük van ahhoz, hogy szavakkal fejezzék ki az őket nyugtalanító érzéseket:

Villámpéldák

• Szituáció: Mivel a gyerek legjobb barátja elköltözött, a gyerek sírva fakad. Ez a barátja már nem tud eljönni a gyerek születésnapi partijára, és/vagy jövőre nem járnak egy osztályba.

○ Példa: „Nem baj, ha szomorú vagy, amiért elköltözik a barátod. [A gyerek neve] nagyon jó barátod volt, és most csalódott vagy, amiért nem lesz ott a születésnapi partidon vagy az osztályodban a következő tanévben. Az ilyen érzések nagyon tudnak fájni. Én itt vagyok melletted, amikor csak szükséged van rám!”

• Szituáció: A gyerek toporzékolni kezd a közértben, miután nem vesszük meg neki a gabonapelyhet, amit kért: „Gyűlöllek!” „Rossz szülő vagy!” Vagy: „Ez szemétség!”

○ Példa: „Látom, hogy most nagyon haragszol rám! Annyira akartad azt a gabonapelyhet, és dühös vagy, mert nemet mondtam a kérésedre. Nem baj, ha frusztráltnak érzed magad, de nem szeretem, ha csúnyákat mondasz rám, és amikor kiabálsz, alig értem, amit mondani akarsz. Ha szeretnél nyugodtan beszélni velem, számíthatsz rám, és kiválaszthatsz egy gabonapelyhet innen.”

• Szituáció: Amikor a gyerek találkozik az új tanárral, a hátunk mögé bújik, és ki akar húzni minket a folyosóra. Nyafogni kezd: „Menjünk, haza akarok menni. Utálok itt lenni.”

○ Példa: „Látom, hogy izgulsz, amiért itt kell lenned, és találkoznod kell az új tanároddal. Mi a baj? Nyugtalanít valami? Nekem elmondhatod, mit érzel!”

ELFOJTOD VAGY KIFEJEZED AZ ÉRZELMEID?

Ügyelni kell arra, hogy az otthon (vagy az osztályterem, sportpálya) biztonságos helyként szolgáljon az érzelemkifejezésre. Tegyük fel magunknak a kérdést:

• Tisztában vagyok a gyerekeim érzelmeivel, legyenek azok akár pozitívak, akár negatívak?

• Beazonosítom és megosztom az érzéseimet a gyerekeimmel az életkoruknak megfelelő módon, hogy megtanulják, hogy lehet egészséges módon kezelni őket?

• Arra használom a lehetőséget, amikor a gyerekeim kifejezik az érzelmeiket, hogy kapcsolatot teremtsek velük, és tanítsam őket, vagy arra, hogy elriasszam és megbüntessem őket?

• Együttérzően és támogatóan meghallhatom őket, és megerősítem a gyerekeim érzéseit?

• Nevükön nevezem a gyerekeim érzelmeit, hogy legyen szókincsük az önkifejezésre?

• A rendelkezésükre állok, hogy segítsek a gyerekeimnek abban, hogy az életkoruknak megfelelő, pozitív módon megbeszélhessék velem, és megoldhassák az adott problémát, valamint megbirkózzanak egy nehéz helyzettel?

• Megmutatom a gyerekeimnek, hogy én is az érzelmek széles skáláját élem át, pozitív és negatív érzelmeket egyaránt, és képes vagyok őket egészséges módon kifejezni vagy megmutatni?

Gyors tipp

Wiggelés

Dr. Eran Magen pszichológus és kommunikációs szakértő kidolgozott egy zseniális módszert arra, hogy reflektáljunk a gyermekeink érzéseire, és hogyan mutassuk meg nekik, hogy odafigyelünk rájuk, és türelmesen meghallgatjuk az érzéseiket. Ezt a WIG („What I Got”, azaz „Úgy látom…”) betűszóval[22] fejezi ki, például: „Abból, amit mondtál, úgy látom, hogy rettenetesen feldúlt vagy, amiért Morgan elárulta Taylornek a titkodat.”

Ahogy Ned Johnson, a What Do You Say (Mit szólsz?) társszerzője elmagyarázta a podcastomban, a wiggelés segíthet:

• Megmutatni a gyerekeinknek, hogy „megértjük” őket. Ez kulcsfontosságú szerepet játszik abban, hogy sikeresen szabályozzuk a heves érzelmeket, és elérjük, hogy úgy érezzék: meghallgatjuk őket.

• Megakadályozni, hogy rögvest fejest ugorjunk a problémamegoldásba, hibáztatásba és kéretlen tanácsadásba. Ehelyett a wiggelés időt ad nekünk arra, hogy „magunkban elszámoljunk tízig”, mielőtt elhamarkodottan a tettek mezejére lépnénk.[23]

Erős érzelem: Düh

Emlékszem, amikor a nyolcéves fiam a kezébe vette a szögmérőt, amit a lányom az egyik kedvenc negyedikes tanárától kért kölcsön a matekfeladatához. A fiam csak meg akarta nézni, de egyúttal, egy kistestvér sokatmondó vigyorával, zavarni is akarta a nővérét – csak egy kicsikét. Míg a lányom ráförmedt: „Ne nyúlj hozzá!”, és „idegesítőnek” nevezte az öccsét, majd végigkergette a konyhán, a fiam pedig hirtelen felindulásában földhöz vágta a gyenge műanyagot, mely négy éles darabra tört.

Nem volt szándékos, és a fiam fennhangon mentegetőzött: „Nem tudtam, hogy el fog törni!” A lányom vörös képpel, dühödten kiabált, hadonászott és sírt az igazságtalanság miatt. Megesküdött, hogy soha, de soha többé nem áll szóba az öccsével.

Talán nevezhetnek téveszmésnek, de azt hittem (naivan?), hogy mire a gyerekeim az általános iskola felső tagozatába kerülnek, egy ideig nagyjából minden simán megy, az érzelmek azonban nem szoktak szünetet tartani. A harag nem párolog el, ahogy felcseperednek a gyerekek. Azonban már kiskoruktól kezdve megtaníthatjuk a gyerekeket arra, hogyan birkózzanak meg a haraggal úgy, hogy kifejezhessék, kezelhessék és szabályozni tudják, amikor elszabadul.

Mitől gurulnak dühbe vagy omlanak össze a gyerekek?[24]

• Kielégítetlen szükségletek. Szomjasak, de elfelejtették magukkal vinni a vizespalackot a parkba.

• Nem teljesített elvárások. Azt hitték, hogy délután játszhatnak a barátaikkal, ám ehelyett fogorvoshoz kell vinni őket.

• Kognitív rugalmatlanság. A kedvenc pulcsijukban akarnak iskolába menni, de az nedves, és mosásban van. Ragaszkodnak hozzá, hogy más pulcsi nem lesz jó.

• Figyelmetlenség. Sürget minket egy fontos határidő, amit be kell tartanunk, és éppen nem érünk rá játszani.

• Impulzivitás. Elveszik a kishúguk új plüssállatkáját. A kislány sikít, és csépelni kezdi őket, ezért fellökik.

• Fáradtság. Tegnap este sokáig fent maradtak, ma reggel pedig korán keltek. Még a fogmosás is nehezükre esik.

• Éhség vagy rossz táplálkozási szokások. Kihagyták a reggelit, ebédnél pedig csak játszottak az étellel, és már majdnem délután két óra van, és éhesek.

• Megrázó élettapasztalatok. Épp most estek át egy felzaklató és/vagy fájdalmas élményen, például átéltek egy zűrös válást, bántalmazták, vagy elvesztették egy szerettüket.

Ezek a kiváltó okok megmagyarázzák az összeomlásokat, és segíthetnek a szülőnek, illetve a gyereknek egyaránt megérteni, hogy mi idézte elő, és hogyan lehet kezelni őket.

Gyors tipp

Dühroham csillapítása a gyerek szemmagasságából

Denis Sukhodolsky, a Yale Gyermekgyógyászati Központ (Child Study Center) klinikai szakpszichológusa szerint nem megy ritkaságszámba, ha egy kisgyereknek hetente akár kilenc dührohama is akad.[25] Ezek öt-tíz perces sírással, rugdosással, toporzékolással, püföléssel és lökdösődéssel járó kirohanások.

Természetes reakció, ha ilyenkor frusztráltak vagyunk a gyerekkel, és rápirítunk, mint egy „nagy és basáskodó” felnőtt. Csakhogy az ilyesmi visszafelé sülhet el, mert éppen azokat a viselkedésbeli megnyilvánulásokat fokozza, amiket megpróbálunk elfojtani. Ahelyett, hogy megfélemlítő fellépésünkkel vagy éles hangunkkal még jobban felzaklatnánk a gyereket, folyamodjunk empátiához és csendes megértéshez a gyerek szemmagasságából:

1. Guggoljunk vagy üljünk le, hogy szemmagasságba kerüljünk.

2. Vegyünk néhány mély levegőt, hogy a saját példánkkal ösztönözzük a megnyugvást.

3. Érvényesítsünk minden érzést, közben erősítsük meg, hogy megértettük a helyzetet. Mondjuk halkan: „Látom, hogy feldúlt vagy. Te akartad kiválasztani a ma esti filmet, de most a húgodon van a sor. Szeretnéd, ha te kerülnél sorra. Nyilvánvalóan nagyon frusztrált vagy.”

Ahogy L. R. Knost író mondja: „Amikor a kis emberkéket erős érzelmek kerítik hatalmukba, az a dolgunk, hogy megosszuk velük a nyugalmunkat, nem az, hogy részt vegyünk a káoszban.”[26]

Jegyzetek

Bevezető: Beszélhetünk?

[1] The Developmental Assets Framework. Search Institute, https://www.search-institute.org/our-research/development-assets/developmental-assets-framework/ (Utolsó letöltés: 2025. május 18.)

Első fejezet: Hogyan beszéljünk a gyerekekkel a dühről, a bánatról és más erős érzelmekről?

[1] Alan Watkins: Coherence – The Secret Science of Brilliant Leadership. London, Kogan Page Publishers, 2013. 125.

[2] Annak érdekében, hogy a mindennapi kihívásokat akadálymentesen vegyük, kiegyensúlyozottabb életet éljünk, szükségünk van a rugalmas gondolkodásra és felmerülő, negatív érzelmeink kezelésére. Susan David: Érzelmi rugalmasság – Hogyan lépjünk túl a gondokon, fogadjuk el a változást és éljünk teljes életet? Budapest, HVG Könyvek, 2017.

[3] Ralph Adolphs: The Biology of Fear. In: Current Biology, 2013. 23. évf. 2. sz. R79–93. doi: 10.1016/j.cub.2012.11.055.

[4] Joan DeClaire – John M. Gottman: Gyerekek érzelmi intelligenciája. Budapest, Jaffa, 2024.

[5] Joan DeClaire – John M. Gottman: Gyerekek érzelmi intelligenciája. Budapest, Jaffa, 2024.

[6] Daniel Siegel – Tina Payne Bryson: A gyermeki elme – Agyfejlődés, konfliktusok, támogató szülői stratégiák. Budapest, Ursus Libris, 2021.

[7] Daniel Goleman: Érzelmi intelligencia. Budapest, Open Books, 2024.

[8] Daniel Siegel: Interjú a szerzővel. How to Talk to Kids about Anything, podcast, 2018. augusztus 6., https://drrobynsilverman.com/how-to-parent-with-awareness-with-dr-dan-siegel/ (Utolsó letöltés: 2025. május 18.); Daniel Siegel – Tina Payne Bryson: A gyermeki elme – Agyfejlődés, konfliktusok, támogató szülői stratégiák. Budapest, Ursus Libris, 2021.

[9] Susan David: Érzelmi rugalmasság. Budapest, HVG Könyvek, 2017.

[10] Susan David: The Gift and Power of Emotional Courage. TED, https://www.ted.com/talks/susan_david_the_gift_and_power_of_emotional_courage (Utolsó letöltés: 2025. május 18.)

[11] Danushika Sivanathan, Boris Bizumic, Elizabeth Rieger és Elizabeth Huxley: Vulnerable narcissism as a mediator of the relationship between perceived parental invalidation and eating disorder pathology. In: Eating and Weight Disorders – Studies on Anorexia, Bulimia and Obesity, 2019. 24. sz. 1071–1077. doi: 10.1007/s40519-019-00647-2; Esther M. Leerkes, Andrew J. Supple, Jinni Su és Alyson M. Cavanaugh: Links Between Remembered Childhood Emotion Socialization and Adult Adjustmen – Similarities and Differences Between European American and African American Women. In: Journal of Abnormal Child Psychology, 2015. 36. évf. 13. sz. 1854–1877. doi: 10.1177/0192513X13505567; Elizabeth D. Krause, Tamar Mendelson és Thomas R. Lynch: Childhood emotional invalidation and adult psychological distress – the mediating role of emotional inhibition. In: Child Abuse & Neglect, 2003. 27. évf. 2. sz. 199–213. doi: 10.1016/s0145-2134(02)00536-7; Eni Becker, Mike Rinck, Walton Roth és Jürgen Margraf: Don’t worry and beware of white bears – thought suppression in anxiety patients. In: Journal of Anxiety Disorders, 1998. 12. évf. 1. sz. 39–55. doi: 10.1016/s0887-6185(97)00048-0; Kari Edwards – Tamara Bryan: Judgmental Biases Produced by Instructions to Disregard – The (Paradoxical) Case of Emotional Information. In: Personality and Social Psychology Bulletin, 1997. 23. évf. 8. sz. 849–864. doi: 10.1177/0146167297238006; Lizabeth Roemer, Brett Litz, Susan Orsillo és Amy Wagner: A Preliminary Investigation of the Role of Strategic Withholding of Emotions in PTSD. In: Journal of Traumatic Stress, 2001. 14. évf. 1. sz. 149–156. doi: 10.1023/A:1007895817502; Richard M. Wenzlaff – Danielle E. Bates: Unmasking a cognitive vulnerability to depression – How lapses in mental control reveal depressive thinking. In: Journal of Personality and Social Psychology, 1998. 75. évf. 6. sz. 1559–1571. doi: 10.1037//0022-3514.75.6.1559.

[12] Laura Markham: Békés szülő, boldog gyermek. Budapest, Ursus Libris, 2023.

[13] Laura Markham: Interjú a szerzővel. How to Talk to Kids about Anything, podcast, 2019. január 7., https://drrobynsilverman.com/how-mindfulness-can-positively-impact-the-way-we-parent-our-children-with-dr-laura-markham/ (Utolsó letöltés: 2025. május 18.)

[14] Sara F. Waters, Helena Rose Karnilowicz, Tessa V. West és Wendy Barry Mendes: Keep it to yourself? Parent emotion suppression influences physiological linkage and interaction behavior. In: Journal of Family Psychology, 2020. 34. évf. 7. sz. 784–793. doi: 10.1037/fam0000664.

[15] Marc Bracket: Érezni szabad! Budapest, Jaffa, 2022.

[16] Dr. Marc Brackett: Interjú Brene Brownnal, Unlocking Us podcast, 2020. április 14., https://brenebrown.com/podcast/dr-marc-brackett-and-brene-on-permission-to-feel/?utm_medium=social&utm_source=Facebook&utm_campaign=bb_unlocking-us&fbclid=IwAR32gSeoIoAS3n6hEw1kSWhcVFJ6PFrbV4y4MPC6vPdzg0ap_1a8Hl1vFSw (Utolsó letöltés: 2025. május 18.)

[17] Gloria Willcox: The Feeling Wheel – Positive Psychology Practitioner’s Toolkit, https://www.gnyha.org/wp-content/uploads/2020/05/The-Feeling-Wheel-Positive-Psycology-Program.pdf (Utolsó letöltés: 2025. május 18.)

[18] Plutchik’s Wheel of Emotions – Exploring the Emotion Wheel. Six Seconds. https://www.6seconds.org/2022/03/13/plutchik-wheel-emotions/ (Utolsó letöltés: 2025. május 18.)

[19] Megan Saxelby: Emotional Granularity – A Tiny Guide. Cultures of Dignity, https://culturesofdignity.com/product/emotional-granularity-a-tiny-guide/ (Utolsó letöltés: 2022. október 6.)

[20] Rosalind Wiseman: Interjú a szerzővel. How to Talk to Kids about Anything, podcast, 2020. július 7., https://drrobynsilverman.com/how-to-help-parents-kids-cope-with-big-issues-during-tough-times-with-rosalind-wiseman/ (Utolsó letöltés: 2025. május 18.)

[21] Alyssa Blask Campbell: Interjú a szerzővel. How to Talk to Kids about Anything, podcast, 2022. július 12., https://drrobynsilverman.com/how-to-talk-to-kids-about-emotions-boundaries-transitions-conflict-with-alyssa-blask-campbell/ (Utolsó letöltés: 2025. május 18.)

[22] Eran Magen: How to Be Supportive. Character Lab, 2020. május 17. https://characterlab.org/tips-of-the-week/how-to-be-supportive/ (Utolsó letöltés: 2025. május 18.)

[23] William Stixrud – Ned Johnson: Interjú a szerzővel. How to Talk to Kids about Anything, podcast, 2021. augusztus 17., https://drrobynsilverman.com/how-to-talk-with-kids-to-build-motivation-stress-tolerance-a-happy-home-with-dr-william-stixrud-ned-johnson/ (Utolsó letöltés: 2025. május 18.)

[24] Laura L. Sisterhen – Ann. W. Paulette: Temper Tantrums. National Library of Medicine, https://www.ncbi.nlm.nih.gov/books/NBK544286/ (Utolsó letöltés: 2025. május 18.); James A. Green, Pamela G. Whitney és Michael Potegal: Screaming, yelling, whining, and crying – Categorical and intensity differences in vocal expressions of anger and sadness in children’s tantrums. In: Emotion, 2011. 11. évf. 5. sz. 1124–1133. doi: 10.1037/a0024173.

[25] Anger, Irritability and Aggression in Kids. Yale Medicine, https://www.yalemedicine.org/conditions/anger-issues-in-children-and-teens (Utolsó letöltés: 2025. május 18.)

[26] L. R. Knost: Little Hearts/Gentle Parenting Resources. Facebook, https://m.facebook.com/littleheartsbooks/photos/when-little-people-are-overwhelmed-by-big-emotions-its-our-job-to-share-our-calm/1449215911775675/ (Utolsó letöltés: 2017. április 24.)