CIPRUSKOPORSÓ

részlet

Translation entitled „Cipruskoporsó”

© 1940, Agatha Christie Limited.

All rights reserved.

Agatha Christie: Sad Cypress

© 1940, Agatha Christie Limited.

All rights reserved.

Agatha Christie® Poirot® and the Agatha Christie Signature® are registered trademarks of Agatha Christie Limited in the UK and elsewhere.

All rights reserved.

www.agathachristie.com

Fordította Zombory Erzsébet

Borítóterv Tillai Tamás

Hungarian translation © Zombory Erzsébet, 1981, 2022

Magyar kiadás © Helikon Kiadó, Budapest, 2022, 2026

Minden jog fenntartva

Gyere hát, te halál már!

Befed itt feketén ez a föld.

Te tűnő lehelet, szállj!

Ez a kőszívű lányka megölt.

Cipruskoporsóm, szemfedőm

Vár már reám;

Nem vitt el még ily szenvedőn

Senkit a halál.1

Shakespeare

előjáték

– Elinor Katherine Carlisle. Azzal a váddal áll előttünk, hogy az elmúlt év júliusának huszonhetedik napján meggyilkolta Mary Gerrardot. Bűnösnek vallja magát?

Elinor Carlisle kihúzta magát, a fejét felvetette. Formás, szép feje volt, finom vonalú arccsontja élesen kirajzolódott. A szeme ragyogó mélykék, a haja fekete, szemöldökének íve vékonyra igazítva.

Hallgatott. A hosszúra nyúlt csönd már nyomasztóvá vált.

A védőügyvédnek, Sir Edwin Bulmernek összeszorult a gyomra. „Uramisten – gondolta –, bűnösnek fogja vallani magát. Elvesztette a fejét.”

Elinor Carlisle szóra nyitotta ajkát:

– Nem vagyok bűnös – jelentette ki.

A védőügyvéd megkönnyebbülten dőlt hátra, és zsebkendőjével törölgetni kezdte homlokát. Tisztában volt vele, csak egy hajszálon múlt…

Sir Samuel Attenbury szólásra emelkedett a Korona nevében, és ismertette a vádat.

– Méltóságos bíró úr, tisztelt esküdtszék! A mondott napon, július huszonhetedikén délután fél négykor meghalt Mary Gerrard a Maidensford falu szomszédságában lévő Hunterbury Hallban…

Az ügyész kellemes, zengő hangja betöltötte a termet, és félig öntudatlan állapotba ringatta Elinort. Az egyszerű szavakba öntött, tömör előadásból csak egy-egy kifejezés jutott el időnként a tudatáig.

– …különlegesen egyszerű és nyilvánvaló eset… A vádhatóság kötelessége, hogy bebizonyítsa… a bűntény elkövetésére alkalma és indoka… Megítélésünk szerint senki másnak nem állhatott érdekében, hogy azt a szerencsétlen lányt, Mary Gerrardot megölje, csakis és kizárólag a vádlottnak. Az áldozat bájos, fiatal lány volt, mindenki szerette, az ember azt hitte volna, hogy ellensége nincs is…

Mary, Mary Gerrard! Milyen messzeségbe tűnt mindez. Mintha nem is volna igaz…

– Szeretném, ha figyelmüket elsősorban a következő két kérdésnek szentelnék: 1. Mennyire volt módja a vádlottnak méreg alkalmazására? 2. Milyen indítékból cselekedett? …Tanúkat fogok önök elé idézni, akik vallomásukkal hozzájárulhatnak ahhoz, hogy önök helyes képet kapjanak a szóban forgó kérdésekről… Ami Mary Gerrard megmérgezését illeti, megkísérlem bebizonyítani önöknek, hogy a vádlotton kívül senki másnak nem volt alkalma a bűntény elkövetésére…

Elinor úgy érezte, hogy sűrű köd veszi körül, amelyben mozdulni se tud. Egy-egy szó szivárgott át a tompa szürkeségen.

– …szendvicseket… halpástétom… az üres házban…

Néhány szó hatolt át a gondolatait beburkoló kábultságfelhőn: tűszúrások a hangokat jótékonyan tompító ködfátyolon keresztül…

A tárgyalóterem. Arcok. Arcok szorosan egymás mellett és több sorban egymás mögött. Egy ismerős arc: hatalmas fekete bajusz, fürkésző tekintet. Hercule Poirot fejét félrebillentve, elgondolkodva figyeli.

„Most azt találgatja, miért is tettem – gondolta. – Megpróbál behatolni a homlokom mögé, felidézni, mire gondoltam, mit éreztem…”

„…Mit éreztem?” Egy pillanatra minden összefutott a szeme előtt – megszédült az izgalomtól… Roddy arca – az a drága, drága arc, a hosszú orr, érzékeny száj… Roddy! Mindig, mindig csak Roddy, amióta az eszét tudja – a gyönyörű napok óta, amelyeket Hunterburyben töltöttek, a málnásban, a vadaskertben, a patak partján. Roddy… Roddy… Roddy…

És a többi arc! O’Brien nővér szeplős, egészséges arca, amint félig nyitott szájjal, feszülten figyelve előrehajol. Hopkins nővér önelégült képe – önelégült és kérlelhetetlen. Peter Lord arca – Peter Lord – mindig olyan kedves, olyan józan és megbízható, olyan – olyan megnyugtató! De most – az arckifejezése… milyen is? Reménytelen? Igen – reménytelen! És rettenetesen, rettenetesen szívére veszi ezt az egészet! Pedig ő, a főszereplő, a sztár a legkevésbé sem izgatja magát!

Itt ül hűvösen és nyugodtan a vádlottak padján, gyilkossággal vádolva. A bíróság előtt…

Valami megmozdult benne – az agyát borító felhő ritkulni kezdett, csak kísértetként imbolygó ködfoszlányok maradtak belőle. A bíróság előtt áll. Az emberek…

Az emberek előrenyújtott nyakkal, elnyílt szájjal, a várakozás izgalmától fénylő szemmel bámulják – arcukon valami hátborzongató gyönyörűség kifejezése, csendes, kegyetlen élvezettel ízlelgetnek minden szót, amelyet az a magas férfi kiejt a száján.

– A tényállás rendkívül egyszerű és könnyen áttekinthető, a tények valódiságához kétség sem fér. Engedelmükkel most ismertetni fogom önökkel a tényeket. Kezdettől fogva…

„Kezdettől… – gondolta Elinor. – Hogy is kezdődött? Azzal az undorító névtelen levéllel. Igen, azzal kezdődött az egész…”

első fejezet

Egy névtelen levél!

Elinor Carlisle nem tudta levenni a szemét a levélről. Még sohasem volt ilyesmivel dolga. Viszolyogva nézte az esetlen, otromba írást, a helyesírási hibákat, az olcsó, rózsaszín levélpapírt.

Figyelmeztetés!

Nem mondok nevet, de valaki benyal a Nénikéjének, és ha nem vigyáz, hoppon marad. Az ijen lányok ravaszok az öreg Asszonyok meg bedőlnek, ha az ijenek nyalnak meg hízelegnek nekik. Mért nem jön le, hogy a saját szemével is lássa mi megy itt, mert nem igasság hogy Magát meg a Fiatal Urat kiforgassák abból, ami jár, mert a nő nagyon ravasz, az öreg asszony meg akármikor kinyúlhat.

Egy jóakarója

Elinor még mindig undorral, vékony szemöldökét összehúzva meredt az irományra, amikor nyílt az ajtó.

– Mr. Welman – jelentette a szobalány, s Roddy már be is lépett.

Roddy! Mint minden alkalommal, mikor Roddyt megpillantotta, Elinort könnyű szédülés fogta el, föllobbanó öröm – és a tudat, hogy őrizkednie kell minden érzelemnyilvánítástól. Hiszen kétségtelen, hogy bár Roddy szereti, korántsem érez iránta úgy, mint ő Roddy iránt. Valahányszor találkoztak, valami felbolydult benne, s a szíve akkorát ugrott, hogy szinte fájt. Ostoba dolog, hogy egy férfi – egy mindennapi, igenis tökéletesen mindennapi fiatal férfi – ilyen hatással legyen az emberre! Elég megpillantani, s a világ örvényleni kezd körülötte, mikor pedig megszólal, legszívesebben elsírná magát. Azt mondják, a szerelem csupa gyönyörűség – ő meg mindig tele van feszültséggel, hogy szinte fáj.

Egy bizonyos: nagyon, nagyon vigyáznia kell, hogy könnyed és elfogulatlan maradjon. A férfiak nem szeretik a rajongást és az imádatot. Roddy legalábbis biztosan nem.

– Helló, Roddy! – vetette oda könnyedén.

– Helló, drágám. Nagyon tragikus képet vágsz. Egy számla?

Elinor a fejét rázta.

– Pedig azt hittem – mondta Roddy. – Közeleg Szent Iván napja, mikor táncolnak a tündérek, és sorra bebokáznak a kiegyenlítendő számlák is.

– Elég ronda dolog. Ez tudniillik… egy névtelen levél – magyarázta Elinor.

Roddy felvonta a szemöldökét. Intelligens, érzékeny arca megfeszült, tekintete elborult.

– Nem igaz! – A hangjában undor keveredett a hitetlenkedéssel.

– Ronda dolog – ismételte Elinor. Közelebb lépett az íróasztalhoz. – Azt hiszem, legokosabb széttépni.

Megtehette volna – majdnem meg is tette –, mert Roddy meg a névtelen levelek: ennek a kettőnek semmi köze nem lehetett egymáshoz. Eldobhatta volna a levelet, hogy soha ne is gondoljon rá többet. Roddy nem akadályozta volna meg benne. Jólneveltsége, tapintata sokkal erősebb volt, mint a kíváncsisága.

De egy hirtelen ötlet hatására Elinor megváltoztatta a szándékát.

– Talán mégis jobb lesz, ha elolvasod! Majd aztán elégetjük. Laura néniről van szó.

Roddy meglepődött.

– Laura néniről? – kérdezte, és csodálkozva felvonta a szemöldökét.

Átvette a levelet, végigolvasta, arcára az undor kifejezése ült.

– Igen – mondta, és visszaadta a levelet. – Feltétlenül el kell égetni! Miféle különös emberek vannak!

– Gondolod, hogy valaki a személyzetből? – kérdezte Elinor.

– Valószínűleg. – Roddy tétovázott egy pillanatig. – Azon tűnődöm, ki… ki lehet az, akire a levél céloz.

Elinor elgondolkozott.

– Gondolom, Mary Gerrard – mondta.

Roddy homlokát összeráncolva kutatott az emlékei között.

– Mary Gerrard? Az meg kicsoda?

– A kapusék lánya. Biztosan emlékszel rá még gyerekkorunkból. Laura néni mindig is kedvelte. Sokat törődött vele: fizette az iskoláit, meg mindenféle különórára járatta, zongoraórára, franciára meg hasonlókra.

– Igen, persze, már emlékszem rá – felelte Roddy –, vékony, nagy kezű, nagy lábú kislány kócos szőke sörénnyel.

Elinor bólintott.

– Persze, valószínűleg azóta sem láttad, hogy ott töltöttük a vakációkat, amikor anyu meg apu külföldön volt. Te nem jártál le olyan gyakran Hunterburybe, mint én, Mary meg az utóbbi időben Németországban volt, gyereklányként kapott állást és ellátást; de gyerekkorunkban sokszor lementünk érte, és együtt játszottunk.

– Most hogy néz ki? – kérdezte Roddy.

– Nagyon csinos, kedves lány lett belőle – felelte Elinor. – Jó modora van meg minden. Meglátszik rajta a jó nevelés, nem is gondolná senki, hogy az öreg Gerrard lánya.

– Szóval úri kisasszony lett belőle?

– Igen. És emiatt, azt hiszem, nem is örvend nagy népszerűségnek a kapuslakban. Gerrardné néhány éve meghalt, Mary és az apja pedig nincsenek valami jó viszonyban. Az apja mindig gúnyolódik a tanulmányai meg az „úri tempói” miatt.

– Az embereknek fogalmuk sincs, mennyi bajt okozhatnak azzal, ha valakit „jó nevelésben” részesítenek! – fakadt ki Roddy. – Gyakran tönkreteszik, nemhogy segítenének rajta!

– Azt hiszem, Mary tényleg sokat feljár Laura nénihez – folytatta Elinor. – Tudom, hogy felolvas neki, mióta a szél megütötte szegényt.

– Hát az ápolónő nem tud felolvasni? – kérdezte Roddy.

– O’Brien nővér erős tájszólással beszél, néha alig érteni – felelte Elinor. – Nem csodálom, hogy Laura néni inkább Maryt választja.

Roddy gyors léptekkel, idegesen járkált fel-alá a szobában pár percig.

– Tudod, Elinor – mondta aztán –, azt hiszem, le kellene mennünk.

Elinor meghökkent.

– Emiatt?

– Nem, nem, dehogyis! Illetve… a fene egye meg, legyünk őszinték, igenis, emiatt! Akármilyen undorító ez az iromány, valami igazság lehet benne. Úgy értem, az öreglány valóban beteg.

– Igaz, Roddy.

Roddy ránézett szívdobogtató mosolyával, némán elismerve az emberi természet esendőségét.

– És a pénz igenis nagyon fontos nekünk, neked is, nekem is, Elinor – mondta.

– Nem mintha anyagias lennék – folytatta Roddy komolyan. – De végül is Laura néni maga mondta, hogy rajtunk kívül nincs más rokona. Te az unokahúga vagy, a bátyjának a gyereke, én meg a férjének az unokaöccse. Elégszer értésünkre adta, hogy ha meghal, mindene vagy egyikünkre, vagy másikunkra, vagy pedig, és ez a legvalószínűbb, kettőnkre száll. És meglehetősen nagy összegről van szó, Elinor.

– Igen, valószínűleg – mondta lassan Elinor.

– Hunterburyt fenntartani nem csekélység. – Roddy elhallgatott egy pillanatra. – Henry bácsi is tisztes jómódban élt, ahogy mondani szokás, mikor Laura nénéddel megismerkedett. De a néni meg éppenséggel gazdag volt, ő is, apád is nagy vagyont örökölt. Kár, hogy apád a spekulációival elvesztette a magáét.

Elinor sóhajtott.

– Szegény apa nem sokat értett az üzlethez. Halála előtt komoly gondjai voltak.

– Igen, Laura néninek sokkal jobb feje volt, mint neki. Hozzáment Henry bácsihoz, megvették Hunterburyt, a befektetéseivel pedig, mint egyszer elmondta nekem, mindig óriási szerencséje volt. Szinte soha egyetlen részvényén sem veszített.

– Henry bácsi mindent a nénire hagyott, mikor meghalt, ugye?

– Igen – bólintott Roddy. – Tragikus, hogy olyan fiatalon meghalt. A néni pedig nem ment újra férjhez. Hűséges vén csont. És hozzánk igazán mindig nagyon jó volt. Úgy bánt velem, mintha vér szerinti unokaöccse lennék. Ha benne voltam a slamasztikában, mindig kihúzott… szerencse, hogy nem volt rá túl gyakran szükség!

– Velem is mindig borzasztó nagylelkű volt – mondta Elinor őszinte hálával.

Roddy bólintott.

– Laura néni állati rendes nő. Hanem, tudod, Elinor, lehet, hogy akarva, nem akarva túlságosan nagy lábon élünk a vagyoni helyzetünkhöz képest.

– Azt hiszem, így van – ismerte be bűnbánóan Elinor. – Minden olyan drága, a ruhák, a kozmetikus, az olyan ostoba apróságok, mint egy mozi, egy-egy koktél, de még a lemezek is!

– Drágám, te olyan szerény vagy, akár a mezők lilioma! Meg aztán, a Bibliánál maradva, nem munkálkodsz, nem fonsz…

– Gondolod, hogy kellene, Roddy? – kérdezte Elinor.

A férfi a fejét rázta.

– Így szeretlek, amilyen vagy: finom, tartózkodó, ironikus. Borzasztó lenne, ha egyszerre elkezdenél hajtani… Csak azt akartam mondani, hogy ha Laura néni nem lenne, most alighanem robotolnod kellene valami szörnyű állásban. De velem ugyanígy áll a dolog. Állásom van ugyan a Lewis és Hume-nál, de a munkában éppen nem szakadok meg. Ez kell nekem: emelt fővel járok, hiszen dolgozom, de a jövő miatt azért nem aggódom, számítok arra, ami Laura néni után ránk marad.

– Úgy hangzik ez, mintha a vérét szívnánk, akár a piócák! – sóhajtott Elinor.

– Ostobaság! Abban a tudatban neveltek bennünket, hogy valamikor majd sok pénzünk lesz, ennyi az egész. Persze hogy ennek megfelelően rendeztük be az életünket.

Elinor elgondolkozott.

– De Laura néni sohasem mondta meg pontosan, hogyan végrendelkezett a pénz felől.

– Az nem számít! – mondta Roddy. – Minden valószínűség szerint kettőnk között osztja meg a pénzét, de ha nem így lenne, ha az egészet vagy a legnagyobb részét rád, vér szerinti rokonára hagyná, akkor is osztozunk, drágám, hiszen a feleségem leszel, ha pedig a kisöreg úgy gondolja, hogy mint férfi és a Welman-ház feje, én örököljem a nagyobb részt, az se baj, hiszen hozzám jössz feleségül. – Gyengéden a lányra mosolygott. – Milyen szerencse, hogy szeretjük egymást. Mert, ugye, szeretsz, Elinor?

– Persze. – A válasz hűvösen, majdnem elutasítóan hangzott.

– Persze! – utánozta Roddy. – Imádlak, Elinor. Ezt a parányi feszességet, tartózkodást, megközelíthetetlenséget… mint az elérhetetlen királykisasszony! Azt hiszem, ebbe a tulajdonságodba szerettem bele.

Elinornak elakadt a lélegzete.

– Igazán? – kérdezte.

– Igazán – a férfi a homlokát ráncolta. – Vannak nők, akik annyira… nem is tudom, annyira ragadnak az emberre… imádattal és kutyahűséggel csüggnek rajta, és minden ragacsos körülöttük az érzelmektől. Az ilyesmit nem bírnám elviselni. Veled sohasem lehet tudni… sohasem lehetek egészen biztos a dolgomban. Bármelyik pillanatban megeshet, hogy hűvös és szenvtelen modorodban tudtomra adod, hogy meggondoltad magad, csak így, egyszerűen, még a szemed se rebben. Izgalmas nő vagy, Elinor! Mint egy műalkotás… befejezett, tökéletes!

– Tudod – folytatta aztán –, azt hiszem, tökéletes házasság lesz a mienk. Szeretjük egymást, de túlzások nélkül. Barátok vagyunk. Az ízlésünk nagyjából egyezik. Mindent tudunk egymásról. Élvezzük a rokoni kapcsolat minden előnyét anélkül, hogy a vérrokonság hátrányaitól szenvednénk. Én téged soha meg nem unlak, olyan megfoghatatlan lény vagy. Te talán rám unsz majd. Mert én olyan közönséges, mindennapi fickó vagyok…

Elinor megrázta a fejét.

– Soha nem unlak meg, Roddy. Soha.

– Drágám! – Roddy megcsókolta a lányt. – Laura néni, azt hiszem, többé-kevésbé tisztában van vele, hogy vagyunk mi egymással, bár nem voltunk lent nála, mióta véglegesen döntöttünk. Nem gondolod, hogy már csak ezért is le kéne mennünk?

– Hogyne. A múltkor eszembe jutott…

– Hogy nem látogatjuk olyan gyakran, mint kellene – fejezte be helyette Roddy. – Én is gondoltam már rá. Mikor a szél megütötte, eleinte majd’ minden második hétvégén ott voltunk. Most meg már lehet két hónapja is, hogy utoljára láttuk.

– Ha hív, megyünk abban a pillanatban, de hát nem hívott – mondta Elinor.

– Igen, persze. És azt is tudjuk, hogy szereti O’Brien nővért, és jó kezekben van. De azért talán mégiscsak többet kellett volna törődnünk vele. Nem az anyagiak miatt mondom; tisztára az emberség szempontjából.

– Tudom – bólintott Elinor.

– Úgyhogy ez a gyalázatos levél mégiscsak jó volt valamire. Lemegyünk, hogy megvédjük az érdekeinket, és főleg mert szeretjük az öreglányt.

Meggyújtott egy gyufát, kivette Elinor kezéből a levelet, és elégette.

– Ugyan ki írhatta? – tűnődött. – Nem mintha számítana… Valaki, aki a „szövetségesünk”, ahogy gyerekkorunkban mondtuk volna. Talán tényleg jót tett velünk. Jim Partington édesanyja a Riviérán telepedett le, és teljesen belehabarodott abba a jóképű fiatal olasz orvosba, aki kezelte, annyira, hogy mindenét ráhagyta, az utolsó szögig. Jim meg a húgai megpróbálták megtámadni a végrendeletet, de nem mentek semmire.

– Laura néni kedveli az új orvost, aki átvette Ransome doktor körzetét – mondta Elinor –, de ennyire azért nem! Egyébként is az a szörnyű levél egy lányra utalt. Csak Maryről lehet szó.

– Lemegyünk, és majd meglátjuk – jelentette ki Roddy.

O’Brien nővér kisuhogott Mrs. Welman hálószobájából, és bement a fürdőszobába. A válla fölött visszaszólt:

– Felteszem a teavizet. Biztosan jólesik magának egy csésze tea, mielőtt továbbindulna, nővér.

– Nekem mindig jólesik egy csésze tea, kedvesem – mondta Hopkins nővér elégedetten. – Mindig is azt mondom, hogy nincs jobb egy csésze teánál, finom, erős tea legyen, persze.

O’Brien nővér megtöltötte a kannát, és meggyújtotta alatta a gázlángot.

– Minden itt van ebben a szekrényben: teáskanna, csészék, cukor, és Edna naponta kétszer friss tejet is hoz fel. Nem kell örökké csöngetni valamiért. Jó ez a rezsó is, egy pillanat alatt felforr rajta a víz.

O’Brien nővér magas, vörös hajú, szeplős, harminc körüli nő volt, vakító fehér a foga, barátságos a mosolya. Derűs, energikus természete miatt hamar megkedvelték a betegek. Hopkins nővér körzeti gondozónővér volt, de minden reggel eljött, hogy segítsen a testes öreg hölgy fürdetésénél, ágyának megigazításánál: jellegtelen külsejű, középkorú, élénk teremtés, látszott rajta, hogy józan és gyakorlatias észjárású.

– Ebben a házban minden úgy megy, ahogyan kell – mondta elismerően.

– Igen – bólintott a másik. – Kicsit régimódi a ház, például nincs központi fűtés, de rengeteg a kályha meg a kandalló, a szobalányok meg nagyon szolgálatkészek, és Bishopné remekül irányítja őket.

– Ezek a mai lányok! – fakadt ki Hopkins nővér. – Ki nem állhatom őket, a legtöbbje azt se tudja, mit akar, és képtelen egy napot is tisztességesen végigdolgozni.

– Mary Gerrard nagyon rendes lány – jelentette ki O’Brien nővér. – Nem is tudom, mit csinálna nélküle Mrs. Welman. Látta, mennyire kereste az előbb is? Szó, ami szó, Mary bájos teremtés, és nagyon érti, hogy kell az öreg hölggyel bánni.

– Sajnálom Maryt – mondta Hopkins nővér. – Az a vénember, az apja, mindent elkövet, hogy bosszantsa.

– Nincs annak a vénségnek egy jó szava sem – mondta O’Brien nővér. – Hallgassa csak, már zúg a teavíz. Amint felforr, rögtön leforrázom a teát.

A tea elkészült, és erősen, forrón párolgott a csészékben. A két ápolónő O’Brien nővérnek Mrs. Welman hálószobájával szomszédos szobájában telepedett le.

– Mr. Welman és Miss Carlisle jön látogatóba – újságolta O’Brien nővér. – Ma reggel kaptuk meg a táviratot.

– No lám – mondta Hopkins nővér. – Észrevettem, hogy az öreg hölgyet felizgatta valami. Ugyancsak régen voltak lent utoljára.

– Legalább két hónapja, ha nem több. Mr. Welman olyan finom úriember. De kicsit gőgösnek látszik.

– Nemrég láttam a lány képét a Tatler társasági rovatában: valami barátjával kapták le Newmarketben – mondta Hopkins nővér.

– Nagyon sokat forog társaságban, ugye? És mindig olyan gyönyörű ruhákat hord! Maga szerint szép lány? – kérdezte O’Brien nővér.

– Nehéz lenne megmondani, milyen ezeknek a lányoknak az igazi arca a sok festék alatt! – felelte epésen Hopkins nővér. – Szerintem meg sem közelíti szépségben Mary Gerrardot!

O’Brien nővér elbiggyesztette a száját, és fejét oldalra hajtotta.

– Lehet, hogy igaza van. De Maryből hiányzik az elegancia!

– Ruha teszi az embert – nyilatkoztatta ki Hopkins nővér.

– Még egy csésze teát, nővér?

– Köszönöm, nővér, elfogadom.

A gőzölgő csészék felett a két nő összébb dugta a fejét. O’Brien nővér kezdte:

– Furcsa dolog esett meg tegnap éjjel. Bementem szegénykémhez két órakor, hogy megigazgassam az ágyát, mint mindig, hát ott fekszik, teljesen ébren. De valószínűleg álmodott valamit, mert amint belépek, azt mondja: „A fényképet. Kérem a fényképet.” Mire én: „Adom, persze, Mrs. Welman. De nem várhatnánk vele reggelig?” „Nem – mondja ő. – Most akarom megnézni.” „No, hát hol az a kép? – kérdem én. – Mr. Roderick képére gondol?” Erre ő: „Roderick? Nem. Lewis.” És erőlködni kezdett, hogy felüljön, én meg odamentem, felsegítettem, és akkor előszedte a kulcsait abból a dobozból, ami az ágya mellett van, és azt mondta, nyissam ki a fiókos szekrény második fiókját, és tényleg ott volt egy hatalmas fénykép ezüstrámában. Micsoda jóképű férfi! És „Lewis” volt a kép sarkába írva. Persze régi kép, évekkel ezelőtt csinálhatták. Odavittem neki, ő meg fogta, és nézte, nézte sokáig. És csak annyit suttogott, hogy „Lewis – Lewis”. Aztán felsóhajtott, visszaadta, és azt mondta, tegyem vissza a helyére. És ha hiszi, ha nem, mire a szekrénytől visszafordultam, már édesen aludt, mint a tej.

– Gondolja, hogy a férje volt? – kérdezte Hopkins nővér.

– Az aztán nem! – mondta O’Brien nővér. – Mert ma reggel megkérdeztem, csak úgy mellékesen, Bishopnét, mi volt a néhai Mr. Welman keresztneve, és azt felelte, Henry!

A két nő jelentőségteljes pillantásokat váltott.

Hopkins nővér hosszú orrának hegye megrándult, a fintor kellemes izgalomról árulkodott.

– Lewis… Lewis… – tűnődött. – Lássuk csak. Nem emlékszem ilyen nevű emberre a környéken.

– Jó régen lehetett már az, kedves – mondta a másik.

– Persze, meg aztán én is csak pár éve vagyok itt. De mégis…

– Nagyon jóképű úriember – mondta O’Brien nővér. – Olyan tartása van a képen, hogy lovastisztnek nézné az ember.

Hopkins nővér lassan kortyolta a teáját.

– Nagyon érdekes – mondta.

– Talán szerették egymást fiatalkorukban – ábrándozott O’Brien nővér. – És egy kegyetlen apa szétválasztotta őket.

– Talán elesett a háborúban – sóhajtott Hopkins nővér.

Mikor Hopkins nővér a teától meg a romantikus találgatásoktól kellemesen felélénkülve kilépett a házból, Mary Gerrard szaladt utána.

– Jaj, nővér, elkísérhetem a faluig?

– Hát persze, Mary drágám.

– Muszáj beszélnem magával – mondta Mary Gerrard levegőért kapkodva. – Annyira nyugtalan vagyok.

Az idősebb nő barátságosan nézte a lányt.

Mary Gerrard huszonegy éves volt, nagyon szép, s valami csipkerózsikás meseszerűség lebegte körül; nyaka hosszú és kecses, sápadt aranyszín haja természetes, lágy hullámokban simult tökéletes formájú fejére, szeme mélykéken ragyogott.

– Valami baj van? – kérdezte Hopkins nővér.

– Az a baj, hogy röpül az idő, én meg az égvilágon semmit sem csinálok.

– Ami késik, nem múlik – felelte a nővér szárazon.

– Nem, de igazán, ez az egész olyan… olyan idegesítő. Mrs. Welman csodálatosan nagylelkű volt, hogy ennyi pénzt fordított a neveltetésemre. Úgy érzem, most már a magam lábára kellene állnom. Valami szakmát kellene tanulnom.

Hopkins nővér együttérzően bólogatott.

– Olyan időpocsékolás, ha nem teszem. Már megpróbáltam megmagyarázni Mrs. Welmannek, mit érzek, de olyan nehéz… nem akarja megérteni. Mindig azt mondogatja, ráérek még.

– Ne felejtsd el, hogy nagyon beteg – szólt közbe Hopkins nővér.

Mary elpirult.

– Tudom – felelte bűnbánóan. – Nem lenne szabad ilyesmivel zavarnom. De annyira aggaszt, apa pedig olyan… olyan utálatosan viselkedik. Folyton csúfol, hogy úri kisasszony vagyok! De igazán: nem akarok én ölbe tett kézzel üldögélni!

– Persze hogy nem.

– Az a baj, hogy akármit akarok tanulni, minden nagyon sok pénzbe kerül. Most már egészen tűrhetően tudok németül, azzal is kezdhetnék valamit. De azt hiszem, leginkább kórházi ápolónő szeretnék lenni. Tetszik nekem az ápolónői munka, és szívesen segítenék beteg embereken.

– Ne felejtsd el, hogy az ápolónőnek olyan erősnek kell lennie, mint egy ló! – figyelmeztette prózaian a nővér.

– Erős is vagyok! És igazán vonz ez a pálya. Anyám húga Új-Zélandon él, az is ápolónő. A véremben van a dolog, látja.

– Masszázsra nem gondoltál? – érdeklődött a nővér. – Vagy gyógytornára? Szereted a gyerekeket. A masszázzsal jó pénzt lehet keresni.

– De nagyon sokba kerül a képzés, azt hiszem – mondta Mary bátortalanul. – Reméltem… de persze túlságosan sokat kívánnék, hiszen már így is olyan sokat tett értem.

– Mrs. Welmanre gondolsz? Ostobaság. Szerintem tartozik neked ennyivel. Pazar módon taníttatott, csak éppen semmi olyanra, aminek valami hasznát is veheted. Nem szeretnél tanítani?

– Ahhoz nem vagyok elég okos.

– Sose lássak rosszabb fejet, mint a tiéd – mondta Hopkins nővér. – Ha rám hallgatsz, Mary, még egy kicsit nyugton maradsz. Ahogy mondtam: szerintem Mrs. Welman tartozik neked azzal, hogy elindít az életben. És semmi kétségem afelől, hogy ez a szándéka. De az az igazság, hogy nagyon megszeretett téged, és nem akar megválni tőled.

– Ó! – Mary olyan gyorsan vett lélegzetet, hogy parányit kifulladt. – Igazán azt gondolja?

– A leghalványabb kétségem sincs felőle! Ott az a szegény öreg hölgy, többé-kevésbé magatehetetlen, fél oldala béna, és többnyire nincs mellette senki, hogy egy kicsit elszórakoztassa. Igazán jólesik neki, ha egy ilyen üde, csinos fiatal lányt lát maga körül. És te tudod, hogy kell a betegekkel bánni.

– Ha komolyan így gondolja – mondta Mary ellágyulva –, akkor máris jobban érzem magam… Drága Mrs. Welman! Mennyire szeretem szegényt! Mindig olyan jó volt hozzám. Az ő kedvéért bármit megteszek.

– Akkor pedig – mondta Hopkins nővér szárazon – a legokosabb, amit tehetsz, hogy maradsz, ahol vagy, és nem idegeskedsz. Nem tart már sokáig.

– Úgy érti, hogy…? – Mary szeme tágra nyílt az ijedtségtől.

A körzeti gondozónővér bólintott.

– Csodálatosan összeszedte magát, de már nem bírja sokáig. Jön majd a második, azután a harmadik szélütés. Éppen eleget láttam már ilyet. Légy türelemmel, kislányom. Ha boldoggá teszed az öreg hölgy utolsó napjait, az a legtöbb, amit tehetsz. A többinek is eljön majd az ideje.

– Nagyon kedves hozzám, nővér – mondta Mary.

– Ott jön apád a kapuslak felől – figyelmeztette Hopkins nővér –, és félek, nem azért bújt elő, hogy élvezze Isten drága napját!

Már a nagy, kovácsoltvas kapu felé közeledtek. A kapuslak lépcsőjén éppen akkor sántikált lefelé egy hajlott hátú, idős férfi.

– Jó reggelt, Mr. Gerrard! – szólt oda Hopkins nővér vidám hangon.

– Höhh! – mordult vissza Ephraim Gerrard.

– Szép időnk van – jegyezte meg a nővér.

– Lehet, hogy magának szép – vetette oda az öreg Gerrard mogorván. – Nekem ugyan nem. Napok óta kínoz a zsábám.

– Sokat esett a múlt héten, biztosan azért – mondta Hopkins nővér vidáman. – Ettől a forró, száraz időjárástól el fog múlni.

Élénk, betegszobai modora alighanem bosszantotta az öreget, mert fanyalogva válaszolt:

– Ápolónők! Maguk, ápolónők, mind egyformák. Vidáman karattyolnak a mások bajáról. Törődnek is maguk az egésszel! Mary is azt hajtogatja, hogy ápolónő akar lenni. Azt hinné az ember, valami nagyobb dolgot szeretne, a francia- meg a német- meg a zongoraórák után, meg amit még abban a csodálatos iskolában meg külföldön összetanult.

– Éppen elég nagy dolog nekem, ha ápolónő lehetek! – vágott vissza Mary.

– No persze, a legjobb az lenne, ha egyáltalán nem kéne dolgoznod, mi? Csak páváskodni meg finnyáskodni, meg megjátszani a kényes úri kisasszonyt. Mert lustálkodni, azt szeretsz igazán, te lány!

Mary szemébe könnyek szöktek.

– Nem igaz, apa! – tiltakozott. – Mi jogon mondasz nekem ilyesmit?

Hopkins nővér eltökélten, de a kedélyesség látszatát megőrizve szólt közbe:

– Ma délelőtt mindenki megkergült egy kicsit. Maga sem gondolja komolyan, amit mond, Gerrard. Mary derék lány, és apjának jó gyereke.

A pillantás, amelyet Gerrard a lányára vetett, csaknem gyűlöletet tükrözött:

– Nem az én lányom ez… már régen nem, a franciatudásával meg a történelemmel meg a selypegésével. Phű!

Azzal hátat fordított, és eltűnt a kapuslakban.

Mary szeme tele volt könnyel.

– Ugye, most már látja, nővér, milyen a sorom. Apával nem lehet értelmesen beszélni. Soha nem is szeretett igazán, még kicsi koromban sem. Mindig anyunak kellett engem megvédenie.

– Jól van, jól van, ne hergeld már magad – csillapította Hopkins nővér jóindulatúan. – Mindenkinek megvan a keresztje. Uramisten, sietnem kell! Nehéz napom lesz ma.

Míg az energikus léptekkel távozó alakot figyelte, Mary Gerrard lehangoltan állapította meg, hogy senki sem tud igazán segíteni a másik emberen. Hopkins nővér is, akármilyen jóindulatú, beéri azzal, hogy előrángat egy csokorra való közhelyet, és úgy tálalja őket, mint valami nagy újdonságot.

– Mit tegyek? Ugyan mit tegyek? – tűnődött Mary reményvesztve.

Tartalom

Előjáték

Első fejezet

Második fejezet

Harmadik fejezet

Negyedik fejezet

Ötödik fejezet

Hatodik fejezet

Hetedik fejezet

Nyolcadik fejezet

Kilencedik fejezet

Tizedik fejezet

Tizenegyedik fejezet

Tizenkettedik fejezet

Tizenharmadik fejezet

Tizennegyedik fejezet

Tizenötödik fejezet

Tizenhatodik fejezet

Tizenhetedik fejezet

Tizennyolcadik fejezet

Tizenkilencedik fejezet

Huszadik fejezet

Huszonegyedik fejezet

Huszonkettedik fejezet

Huszonharmadik fejezet

Huszonnegyedik fejezet

Huszonötödik fejezet

Huszonhatodik fejezet

Nyaraló gyilkosok

Temetni veszélyes

Hercules munkái

Az ABC-gyilkosságok

Az Ackroyd-gyilkosság

Halál a Níluson

Gyilkosság az Orient expresszen

Bűbájos gyilkosok

Macska a galambok között

A titokzatos Kék Vonat

Találkozás a halállal

A karácsonyi puding

A kutya se látta

Öt kismalac

Gyilkosság Mezopotámiában

A titokzatos stylesi eset

Lord Edgware meghal

Az Álmok Háza

Zátonyok közt

Ház a sziklán

A Nagy Négyes

Mrs. McGinty meghalt

Cipruskoporsó

Halloween és a halál

Függöny

Gyilkosság a diákszállóban

Gyilkosság a golfpályán

Halál a felhők között

Hétvégi gyilkosság

Nyílt kártyákkal

Tragédia három felvonásban

A fogorvos széke

Gyilkosvadászat

Az elefántok mindenre emlékeznek

A harmadik lány

Hercule Poirot karácsonya

A titokzatos ellenfél

Cinkostársak

N vagy M

Balhüvelykem bizsereg

Sors-rejtekajtó

Gyilkosság a paplakban

A kristálytükör meghasadt

Szunnyadó gyilkosság

A Bertram Szálló

Egy marék rozs

Paddington 16:50

Rejtély az Antillákon

Holttest a könyvtárszobában

Gyilkosság meghirdetve

Nem zörög a haraszt

Nemezis

Nem csalás, nem ámítás

A barna ruhás férfi

Mert többen nincsenek

Miért nem szóltak Evansnak?

Parker Pyne esetei

Pókháló

Örök éj

A vád tanúja

Az alibi

A ferde ház

És eljő a halál

A sittafordi rejtély

Eljöttek Bagdadba

Gyöngyöző cián

Frankfurti utas

Három vak egér és más történetek

Mr. Quin

A pollensai probléma

Chimneys titka

A Hét Számlap rejtélye

Gyilkolni könnyű

Éjféltájt

Újdonságaink, eseményeink, valamint kedvezményes ajánlataink megtalálhatók megújult webáruházunkban, a booklove.hu-n!

Felelős kiadó M. Nagy Miklós

A Helikon Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje

Felelős szerkesztő Kárpáti Gábor Csaba

A szöveget gondozta Bajtai Zoltán

Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

ISBN 978 963 620 941 4

Elektronikus változat:

eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Készítette Ambrose Montanus

Felhasznált betűtípusok

Jost – SIL Open Font License

Libre Baskerville – SIL Open Font License

Roboto – SIL Open Font License

Source Serif 4 – SIL Open Font License

Vollkorn – SIL Open Font License

Vollkorn SC – SIL Open Font License