NEIL GAIMAN

AMERIKAI ISTENEK

„Lehengerlő és magával ragadó.

Elevenbe vágó, helyenként humoros, sokszor ijesztő, de mindvégig megindító és provokatív…

Az Amerikai istenek telis-tele van titkokkal és varázslatos látomásokkal, melyek elbűvölnek mindenkit, aki elgondolkozott már azon, hogy a világ miért tűnik mindig másnak, mint amilyennek lennie kéne…

Gaiman regénye remélhetőleg sok új olvasót szerez majd az írónak, hűséges rajongótáborát pedig meggyőzi arról, hogy kedvenc szerzőjük kreativitása és mesterségbeli tudása továbbra is lenyűgöző.”

USA Today

„Gaiman egy igazi kincsestár… Még jó, hogy itt van nekünk.”

Stephen King

„Lebilincselő mese… elgondolkodtató, vidám, felkavaró, felemelő, rémisztő, élvezetes – olykor pedig, a maga különös módján, mindez egyszerre. Akik ismerik Gaiman eddigi műveit, nem fognak csalódni:

ezúttal is egy zseniális mesélő remek történetét olvashatják.

Akik pedig most találkoznak először a szerzővel, lenyűgözve állapítják majd meg magukban, hogy tényleg milyen hihetetlenül jól ír.”

St. Louis Post-Dispatch

„Az Amerikai istenek szatirikus, hátborzongató, fennkölt, varázslatos, bölcs, titokzatos, szívszaggató, és olyan különleges érzelmi gazdagság és mélység jellemzi, amely egyedül a legkiválóbb történetmesélésből fakadhat.”

Peter Straub

„Gaiman fénysebességgel halad afelé, hogy az egyik legfontosabb kortárs íróként tartsuk számon.

Az Amerikai istenekben különleges hangulatú, szépirodalmi igényű, mégis végtelenül olvasmányos regényt alkotott.

Ne hagyják ki! Az értékelés: A+.”

Denver Rocky Mountain News

„Az Amerikai istenek egy csoda.

Gaimannek ugyanis sikerült a lehető legképtelenebb történetet valami egészen szívbe markoló és hihető módon elmesélnie, dacára annak, hogy egy ízig-vérig mitikus történetet írt. Fontos könyv. Alapmű.”

Jonathan Carroll

„Ha Jack Kerouac írta volna A Gyűrűk Urát, valami olyasmi sült volna ki belőle, mint Neil Gaiman legújabb regénye… Ügyesen felépített, akciódús elbeszélés, tele a vége nincs káosszal és korunk újkeletű hiedelmeivel kapcsolatos éles meglátásokkal. (…) Óriási hiba volna alábecsülni ezt a gondolatébresztő fantasy-thrillert.”

Orlando Sentinel

„Vétek kihagyni… Telis-tele erőteljes képekkel és gyakorlott kézzel megalkotott karakterekkel. (…) Remekül megírt, komoly és jelentős regény, költői leírásokkal, vitriolos társadalomkritikával és lebilincselő történettel. Rendkívül élvezetes, gondolkodásra késztető, lenyűgöző és felejthetetlen mese.”

Cleveland Plain Dealer

„Pompás és szórakoztató allegória… Varázslatos utazás egy lecsúszott istenekkel teli Amerikában… Gaiman ármánykodó szereplők egész garmadáját kelti életre.”

Portland Oregonian

„Neil Gaiman, ez a kivételes érzékenységű és határtalan képzelőerejű író, régóta számon tartott tehetsége Angliának; mostantól pedig már Amerikának is.”

William Gibson

„Sokáig kísért, azonnal hat.”

Star Tribune Newspaper of the Twin Cities

„Teljességgel magával ragadó… Gaiman ismét újabb területeket fedez fel… Nemcsak tömegmédiával átitatott korunk miliőjét ragadja meg, hanem a kor alapjait alkotó előzményeket is, azt a kulturális örökséget, amely meghatározza mai, mindent magába olvasztó kultúránkat… Semmi kétség nem fér hozzá, hogy az Amerikai istenek tovább erősíti majd Gaiman hírnevét… és még a legmegcsömörlöttebb olvasókat is felrázza.”

Seattle Times

„Rejtély, szatíra, szex, horror, költői próza – az Amerikai istenekben mindez megtalálható, és az olvasó csak falja az oldalakat… Aki szereti John Crowley Little, Big vagy Stephen King Végítélet című regényét, Jonathan Carroll horrorjait, Gaiman saját képregényéről, a Sandmanről vagy Frank Miller Roninjáról nem is beszélve, akkor csapjon le azonnal az Amerikai istenekre!”

Washington Post Book World

„Eredeti, magával ragadó, az ötletek kimeríthetetlen tárháza; pikareszk utazás Amerikán át, amelynek szereplői még az út menti látványosságoknál is különösebbek.”

George R. R. Martin

„Varázslatos és modern Huckleberry Finn… Minden oldal tartogat valamit, ami ámulatba ejt, miközben minden egyes szavát elhiszed. Inkább le sem fekszel majd, hogy minél előbb be tudd fejezni, de amikor a végére érsz, sajnálni fogod.”

Tim Powers

„A regény lepárolja Amerika esszenciáját… Gaiman könyvét lehetetlen beleilleszteni a horror vagy a fantasy szokványos műfaji kategóriáiba, pedig mindkét zsáner elemeit felhasználja, miközben merít a thriller és az útleírás hagyományaiból is, s mindezt elegánsan ötvözve megalkot egy kalandos történetet, amely a mítoszok segítségével határozza meg Amerika lényegét.”

Seattle Post-Intelligencer

„Provokatív, mégis vicces… Gaiman sikeresen ötvözte a különböző mitológiákkal kapcsolatos hatalmas tudását egy igazán eredeti ötlettel… Az Amerikai istenek azért működik, mert a szálak egyes-egyedül Gaiman kezében futnak össze, mert a szerzőnek szellemes és egyedi a hangja, és mert istenadta tehetsége van hozzá, hogy lenyűgöző látványosságokat és komoly témákat vigyen fel a képzeletbeli vászonra.”

Entertainment Weekly

„Csodálatos és leírhatatlan… egy történet, amelyben a teljességel váratlan események újra meg újra találkoznak az abszolút elkerülhetetlenekkel, miközben Gaiman kígyószerű költőiséggel csúszik-mászik az emberi lélek labirintusában.”

Dianan Gabaldon

„Egészen kivételes regény… Az Amerikai istenek lenyűgözően összetett mű… Az élvezet egyik forrása, hogy a történet kitalált elemei egytől egyig tökéletesen illeszkednek egy hibátlanul megalkotott struktúrába. A könyv óramű pontossággal halad a végkifejlet felé, miközben a szöveg olyan lágy, mint a selyem vagy a forró csokoládé.”

The Independent (London)

„Mindenki olyan írók után sóvárog, mint Neil Gaiman; látomása rendkívül személyes és egyedi. És meglepő… Saját lámpása fényével világít rá a világ ellentmondásaira.”

Chris Carter

„Képei végtelenül összetettek és részletesek. Az olvasó szinte az orrában érzi a szagokat és a nyelvén az ízeket. Gaiman rajongói biztosan sokáig ízlelgetik majd ezt a könyvet is.”

San Antonio Express-News

„Éles meglátásokkal teli, brutálisan költői, könyörtelenül vág utat halott istenek, elporladt vagyonok és kihűlt érzések temetőin, ez a regény egy térkép, amely megmutatja a civilizáció kezdetéhez vezető utat.”

Steven Erickson

„Szellemes és titokzatos… páratlanul ambiciózus regény.”

GQ

IMPRESSZUM

Neil Gaiman: American Gods

Copyright © Neil Gaiman, 2011

Hungarian translation © Juhász Viktor, 2012

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Neil Gaiman: American Gods

William Morrow, London, 2011

Fordította: Juhász Viktor

A versbetéteket Körmendi Ágnes fordította

SBN: 978-615-5442-61-2 (epub)

ISBN: 978-615-5442-62-9 (mobi)

v1.1

Agave Könyvek

Felelős kiadó: Varga Bálint, Meznerics Gergely

Az illusztrációt készítette: Szabó Levente

A borítót és a kötetet tervezte: Kuszkó Rajmund

Felelős szerkesztő: Csurgó Csaba

Szerkesztő: Brenner Péter

Olvasószerkesztő: Káli Diána

Korrektor: Bordás Veronika és Székffy Tamás

Műfaj: fantasy

Barátoknak, akik nincsenek itt – Kathy Ackernek és Roger Zelaznynak

ELŐSZÓ A TIZEDIK ÉVFORDULÓRA MEGJELENT
JUBILEUMI KIADÁSHOZ

Fogalmam sincs, milyen érzés lehet olvasni ezt a regényt. Csak azt tudom, milyen volt átélni a megírás folyamatát.

1992-ben költöztem Amerikába. Akkor kezdett el motoszkálni valami a fejemben, ami kezdetben sokáig csak összefüggéstelen, de fontosnak tűnő ötletek halmaza volt: két férfi találkozik a repülőn, egy autó a jégen, az érmetrükkök jelentősége, és mindenekelőtt Amerika, ez a különös, hatalmas hely, aminek hirtelen a lakója lettem, de semmit sem értettem belőle. Én azonban meg akartam érteni ezt az országot. Sőt mi több, meg akartam örökíteni írásban.

Aztán történt egyszer, hogy egy kurta izlandi átszállás alkalmával éppen a Leif Erikson utazásairól készített diorámát nézegettem, amikor váratlanul összeállt a fejemben a kép. Azonnal írtam egy levelet az ügynökömnek és a szerkesztőmnek, amiben vázoltam a könyv lényegét. A lap tetejére még odabiggyesztettem, hogy „Amerikai istenek”, de biztosra vettem, hogy ennél jobb címötlet is eszembe fog jutni.

Néhány héttel később a szerkesztőm átküldte a könyv egyik lehetséges borítótervét. A kép egy utat ábrázolt, cikázó villámmal a látóhatáron, a tetején pedig az „Amerikai istenek” felirat díszelgett. Pontosan úgy nézett ki, mintha a fejemben formálódó regény borítója lenne.

Egyszóval volt egy borítóm, amihez még nem készült el a könyv, és a gondolat egyszerre tűnt felvillanyozónak és félelmetesnek. A képet kitettem a falra, majd egy darabig megszeppenve méregettem, és hirtelen biztosan tudtam, hogy ezzel vége a címkeresésnek. Ez volt a könyv borítója. Ez volt a könyv.

Most már csak meg kellett írni.

Az első fejezet egy vonatúton, Chicago és San Diego között született meg. Az utazást később sem hagytam abba, eközben pedig folytattam az írást. Eldugott vidéki utakon autóztam Minneapolisból Floridába, mert úgy gondoltam, hogy Árnyék, a könyv hőse ugyanezeken az utakon vándorol majd. Írtam tovább, amikor pedig úgy éreztem, elakadtam, ismét útnak indultam. Húsos pitét ettem Michiganben, Cairóban pedig kukoricafasírtot. Próbáltam csak olyan helyekről írni, ahol jártam.

Ez a regény sok helyen készült – különböző floridai házakban, egy fakunyhóban valamelyik wisconsini tó partján, egy Las Vegas-i hotelszobában.

Árnyékkal együtt jártam az országot, és ha éppen nem tudtam, mi történik vele, akkor írtam egy történetet azokról, akik Amerikába jöttek, és mire azzal végeztem, addigra azt is tudtam, mit fog tenni Árnyék, és visszatértem hozzá. Azt a cél tűztem ki magam elé, hogy naponta kétezer szót írjak meg, és ha sikerült összehozni ezret, boldog voltam.

Emlékszem, amikor elkészült az első teljes vázlat, azt mondtam Gene Wolfe-nak – ő a legbölcsebb író a barátaim között, és több kiváló könyvet írt, mint bárki más, akit ismerek –, hogy úgy érzem, végre megtanultam regényt írni. Gene kedves mosollyal nézett rám. „Azt soha senki nem fogja megtanulni, hogyan kell regényt írni – mondta. – Csak azt, hogyan kell megírni az éppen aktuális könyvet.”

Gene-nek igaza volt. Sikeresen megtanultam, hogyan kell megírni azt a regényt, amin dolgoztam, de semmi mást. Mindenesetre egy nagyon szép, furcsa könyvet tanultam meg írni. Folyamatosan tudatában voltam annak is, milyen sok mindenben elmarad a befejezett mű attól a csodálatos, aranyfényben csillogó, tökéletes könyvtől, ami a fejemben élt, de még így is nagyon boldoggá tett a végeredmény.

Közben szakállat növesztettem és a hajamat sem vágtam le, amit sokan kissé furcsának találtak (leszámítva a svédeket, akiknek ez határozottan tetszett, és mint mesélték, volt egy királyuk, aki egyszer egészen hasonlóra vállalkozott, habár nem regényírás kapcsán). Amikor az első piszkozat végére értem, megborotválkoztam, majd nem sokkal ezután a célszerűtlenül hosszú hajtincsektől is megszabadultam.

A második piszkozat véglegesítése közben bizonyos dolgokat még jobban kibontottam vagy tisztáztam. Azok a jelenetek, amelyek a kelleténél szűkszavúbbak voltak, terebélyesedtek, a túlságosan elburjánzó pillanatokat pedig megnyestem.

Ezt a regényt sok mindennek szántam. Egy nagy, fura, csapongó könyvet akartam írni, és ez végül sikerült is. Olyan könyvről álmodtam, amelyben helyet kaphatott minden, amit Amerikával kapcsolatban nagyon szerettem vagy éppen rögeszmésen foglalkoztatott, azok az apróságok, amelyekről mindig megfeledkeznek a filmekben vagy a tévésorozatokban.

Végül befejeztem és elküldtem a könyvet. Némi megkönnyebbüléssel töltött el a tudat, hogy egy mondás szerint a regény definíciója a „terjedelmes próza, amiben akad egy csomó hiba”, és egészen biztosra vettem, hogy valami ilyesmit írtam én is.

A szerkesztőmet aggasztotta, hogy a regény egy kicsit hosszabb és csapongóbb a kelleténél (a furcsaságával nem volt problémája), ezért arra kért, vegyem feszesebbre, és ezt meg is tettem. Utólag úgy érzem, jogosak voltak az aggályai, mert a regény meglehetősen sikeres lett – sokat eladtak belőle, és nagyon szerencsésnek érzem magamat, amiért elég sok díjat nyert, többek között a Nebulát és a Hugót (amelyek elsősorban science-fiction díjak), a Bram Stokert (ami horror) és a Locust (ami fantasy), ez pedig tökéletesen igazolta az elképzelésemet, hogy valóban fura könyvet sikerült írnom, ami népszerű lett ugyan, mégsem tudta senki igazán, melyik kategóriába tartozik.

Ez azonban akkor még a jövő zenéje volt: először ki kellett adni. A kiadás folyamata lenyűgözött, ezért indítottam egy blogot, hogy a megjelenés szakaszairól tudósítsak (a blogot egyébként a mai napig írom, bár a témája már régen más). A megjelenést egy dedikálókörút követte az Egyesült Államokban, majd Kanadában, végül pedig otthon, Angliában. A körút legelső állomása a New York-i Világkereskedelmi Központ Borders könyvesboltjában volt. Pár nappal azután, hogy a turné véget ért, és hazatértem, 2001. szeptember 11-én már sem a bolt, sem a Világkereskedelmi Központ nem létezett többé.

Leginkább a regény fogadtatása lepett meg.

Előtte már megszoktam, hogy olyan történeteket mesélek, amiket az emberek vagy szerettek, vagy nem olvastak. Ezt a könyvet azonban az olvasók vagy imádták, vagy gyűlölték. És azok, akik a második csoportba tartoztak – még akkor is, ha a többi munkámat kedvelték –, szívből utálták. Egyesek szerint a könyv nem lett elég amerikai, míg mások túlságosan amerikainak tartották; voltak, akik ellenszenvesnek találták Árnyékot, mások szerint elkerülte a figyelmemet, hogy Amerika igazi vallása a sport és így tovább. Ezek kétségkívül jogos észrevételek. Végül azonban a regény többé-kevésbé megtalálta az olvasóit. Talán nem állok messze az igazságtól, ha azt mondom, többen szerették, mint ahányan nem, és ők egészen a mai napig szeretik is.

Remélem, egy napon még visszatérek ehhez a történethez. Végtére is Árnyék azóta tíz évvel idősebb. Akárcsak Amerika. Az istenek pedig várnak.

Neil Gaiman

2010. szeptember

MEGJEGYZÉS AZ ÚJ KIADÁS SZÖVEGÉHEZ

Ez a könyv, amit az olvasó a kezében tart, némileg különbözik az első kiadástól.

Nem sokkal az Amerikai istenek első megjelenését követően Pete Atkins és Peter Schneider, az azóta sajnálatos módon megszűnt kis kiadó, a Hill House Publishing tulajdonosai megegyeztek a regény amerikai kiadójával, és kihozták az Amerikai istenek egyedi változatát. Amint egyre többet meséltek arról a sok bámulatos apróságról, amellyel a korlátozott példányszámú megjelenés fényét kívánták fokozni – egy valódi könyvkötészeti remekben gondolkodtak –, én fokozódó szorongással gondoltam a kiadás alapjául szolgáló szövegre.

Majd bátortalanul megkérdeztem, nem akarják-e az eredeti, vágatlan kéziratot használni hozzá?

Mint kiderült, akarták.

Ezzel aztán egészen újfajta komplikációk egész sorozata kezdődött, ugyanis rádöbbentem, hogy miután meghúztam az Amerikai isteneket, számos más helyen nyúltam még bele a szövegbe javítási céllal. Vagyis egy ilyen végleges kiadás kizárólag akkor jöhet létre, ha valaki fogja az utolsó szerkesztetlen változatomat, és összeveti a legutolsó szerkesztett változattal, amit utána összefésül a megjelent kiadással is (ugyanis könnyed szívvel firkáltam tele a betördelt próbanyomatokat a különböző szerkesztői változtatásaimmal, amelyekről ugyanilyen könnyed szívvel felejtettem el listát vezetni), és vitás esetekben eldönti, melyik változatot használja.

Ez már ránézésre is hihetetlenül nagy munkának tűnt. Vagyis a körülményeket tekintve az egyetlen elfogadható döntést hoztam, amit tehettem: elküldtem Pete Atkinsnek néhány rendkívül terjedelmes dokumentumfájlt, hozzácsaptam a könyv két példányát (az amerikai és a brit kiadást), illetve azt a listát, amiben a megjelenés óta talált elütéseket és apró hibákat vezettem, majd megkértem, hogy vágjon rendet a káoszban. És Pete Atkins kiválóan eleget tett a feladatnak. Ezután én is nekiültem a kéziratnak, amit Pete előkészített, és szintén végigolvastam az egészet: ahol kellett, kijavítottam pár hibát, rendezettebbé tettem a szöveget, és esetenként olyan kihúzott részeket is visszaállítottam, amelyeket nem kizárólag a feszesség kedvéért húztam ki. Így született meg az a végleges változat, amellyel tökéletesen elégedett voltam (tekintve, hogy egy regény, mint azt talán már említettem, nem más, mint terjedelmes próza, amiben akad egy csomó hiba).

A Hill House végül korlátozott példányszámban ki is hozta a regényt – talán 750 darab készült belőle („valódi könyvkötészeti remek”, mondták róla, és ezúttal nem azok, akik megjelentették). Nagyon drága kiadvány volt. Rendkívül hálás vagyok, amiért a kiadóim az első megjelenés tizedik évfordulójára ezt a bővített változatot kívánták piacra dobni, ezúttal jóval több példányban, mint 750, ráadásul sokkal olcsóbban. Az Amerikai istenek jubileumi kiadása, amit a kedves olvasó a kezében tart, durván tizenkétezer szóval hosszabb annál, amelyik a díjakat nyerte, egyúttal ez az, amire a legbüszkébb vagyok.

Szeretnék köszönetet mondani Jennifer Hershey-nek, a regény eredeti szerkesztőjének, illetve Jennifer Brehlnek, aki ennél a kiadásnál bábáskodott, és mindenekelőtt szeretném kifejezni hálámat Pete Atkinsnek a kézirat előkészítésében végzett hatalmas munkáért.

CAVEAT, AVAGY FIGYELMEZTETÉS VÁNDOROKNAK

Ez a könyv a képzelet szülötte, nem útikalauz. Habár az Amerikai Egyesült Államok földrajza ebben a történetben nem teljesen képzeletbeli – a regényben felbukkanó helyszínek nagy része meglátogatható, az ösvények többségén bárki útnak indulhat, sőt még az utakat is megtalálja a térképen –, több helyen éltem alkotói szabadságommal. Kevesebb alkalommal, mint az olvasó talán gondolná, de ettől függetlenül éltem vele.

Senkitől sem kértem engedélyt – és nem is kaptam –, hogy valóban létező helyszíneket szerepeltessek a történetben, és úgy gondolom, hogy Sziklaváros (Rock City) vagy a Sziklára Épült Ház (The House on The Rocks) tulajdonosai, esetleg a vadászok, akik a moteljüket igazgatják Amerika kellős közepén, legalább annyira meglepődhetnek azon, hogy birtokuk felbukkan a könyv lapjain, mint bárki más.

Néhány helyszínt kissé ködösítettem: Lakeside városát például vagy a farmot, ahol a kőrisfa nő, Blacksburgtól egyórányira délre. Akinek kedve tartja, felkutathatja őket. Még az sem lehetetlen, hogy meg is találja.

Ezenkívül talán szükségtelen is megemlítenem, hogy a regényben felbukkanó összes szereplő, legyen akár élő, akár holt, mind kitalált személy vagy fiktív összefüggésben szerepel. Csak az istenek valódiak.

Az egyik kérdés, ami mindig is komolyan foglalkoztatott, az, vajon mi történik a démoni lényekkel, amikor az emigránsok elhagyják hazájukat. Az amerikai írek emlékeznek a tündérekre, az amerikai norvégok a nissékre, az amerikai görögök a brukolakhoszra, de csak mint az óhaza egyik jellegzetességére. Amikor egyszer rákérdeztem, miért nem találkozhatunk ilyen démonokkal Amerikában, informátorom zavartan kuncogott, és azt felelte: „Félnek átkelni az óceánon, mert túl messze lennének az otthonuktól”, és rámutatott, hogy Krisztus és apostolai sohasem jártak Amerikában.

Richard Dorson: A Theory of American Folklore

(University of Chicago Press, 1971)

ELSŐ RÉSZ
ÁRNYÉKOK

ELSŐ FEJEZET

Mármint az országunk határaira gondol, jó uram? Nos, északon az északi fény határol minket, keleten a felkelő nap, délen a napéjegyenlőségek eltolódása, nyugaton pedig az Utolsó Ítélet Napja.

The American Joe Miller’s Jest Book

ÁRNYÉK HÁROM ÉVET HÚZOTT LE A BÖRTÖNBEN. Kellően nagydarab volt, és eléggé „ne-baszakodjatok-velem” arccal nézett a világba ahhoz, hogy a legnagyobb problémát az okozza, mihez kezdjen rengeteg szabadidejével. Így hát sokat súlyzózott, bűvésztrükköket tanult egy pénzérmével, és sokat gondolt arra, mennyire szereti a feleségét.

A börtönbüntetésben a legjobb dolog – Árnyék véleménye szerint talán az egyetlen jó dolog – a megkönnyebbülés érzése. Az érzés, hogy a lehető legmélyebbre zuhant – és ennél mélyebbre már nem fog. Nem aggódott, hogy el fogják kapni, mert már elkapták. Egyszer sem riadt fel halálfélelemmel eltelve, és többé nem rettegett attól, mi fog történni holnap, mert az már tegnap megtörtént.

Árnyék arra a következtetésre jutott, nem számít, hogy valaki elkövette-e azt, amiért elítélték. Tapasztalatai szerint a börtönben mindenki neheztelt valamiért: mindig akadt egy apróság, amit a hatóságok elrontottak, valami, amit a nyakadba varrtak, pedig el sem követted – vagy nem is pontosan úgy csináltad, mint ahogy azt ők állították. Egyetlen dolog számított csupán – az, hogy elkaptak.

Erre az első néhány napban rájött, amikor a helyi szlengtől kezdve a pocsék kajáig még minden teljesen új volt. A rácsok közötti élet nyomorúságos, bőr alá kúszó iszonyata ellenére megkönnyebbültebben lélegzett.

Árnyék megpróbált keveset beszélgetni. Valamikor a második év közepén említhette meg elméletét cellatársának, Low Key Lyesmithnek.

Low Key, a minnesotai szélhámos felvillantotta sebhelyes mosolyát.

– Egen – mondta. – Ez így igaz. Még jobb, ha halálra ítéltek. Akkor aztán eszedbe jut az összes vicc azokról a tagokról, akik lerúgták a csizmájukat, amikor a nyakukba vetették a hurkot, mert a cimboráik mindig azt mondogatták nekik, figyeljetek, csizmában fogtok meghalni.

– És ez vicces? – kérdezte Árnyék.

– Frankón. Akasztófahumor. A legjobb, amit errefelé hallhatsz… Blamm, a legrosszabb már megtörtént. A következő pár napban szépen lassan leesik, hogy ez tényleg megtörténik, aztán visznek is a kordén, hogy vidáman bokázzál a semmiben.

– Mikor akasztottak utoljára embert ebben az államban? – kérdezte Árnyék.

– Honnan a büdös francból tudjam? – Lyesmith rendkívül rövidre nyírta a haját. Kilátszott alóla a fejbőre. – De mondok én neked valamit. Ez az ország elindult a lejtőn, amikor felhagytak az akasztással. Nem alkudozhatsz többé az életedért. Nem gyűjthetsz földet az akasztófa alól.

Árnyék vállat vont. Ő semmi romantikust nem talált a halálbüntetésben.

Ha valakit nem ítéltek halálra, gondolta végül, akkor a börtön legjobb esetben csak időlegesen szakítja ki az életből, két okból. Először is: az élet visszaszivárog a börtönbe. Mindig lehet tovább süllyedni – még akkor is, ha levettek a játéktábláról. Az élet megy tovább, akár a mikroszkóp alatt, akár a rácsok mögött. Másodszor: ha elég ideig vársz, egy napon úgyis kiengednek.

Ez a pillanat kezdetben túl messze volt ahhoz, hogy koncentrálni tudjon rá. Aztán távoli reménysugárrá vált, és Árnyék megtanulta, miként mondogassa magának, hogy „ez is elmúlik egyszer”, amikor a nyakába szakadt a börtön összes szarsága, ami a börtönben állandóan megesik. Egy napon kinyílik a mágikus ajtó, és kisétál rajta. Ezért sorban húzogatta ki a napokat az Észak-Amerika énekesmadarait ábrázoló naptárban – ez volt az egyetlen naptár, amit a börtönraktárban kapni lehetett –, és lement a nap, de nem látta, majd feljött a nap, és azt sem látta. Érmetrükköket tanult egy könyvből, amit a börtönkönyvtár sivár pusztaságában talált, súlyzózott, és gondolatban listát készített arról, mit fog csinálni, ha kiszabadul.

Árnyék listája egyre rövidebb lett. Két év múlva mindössze három dologból állt.

Először is megfürdik. Hosszú ideig, eltökélten áztatja majd magát, fürdőkádban, habfürdő pamacsai között. Talán újságot is olvas közben, talán nem. Az egyik nap így gondolta, a másik nap meg amúgy.

Másodszor: szárazra törli magát, és felvesz egy köntöst. Talán egy papucsot is. A papucs, mint ötlet, tetszett neki. Ha dohányos lenne, addigra már elszívott volna egy pipát, de nem dohányzott. Felkapja a feleségét, átöleli („Kutyuskám! – sikkantja a felesége megjátszott rémülettel és valódi élvezettel. – Mit művelsz?”). Beviszi a hálószobába és becsukja az ajtót. Ha megéheznek, rendelnek pizzát.

A harmadik dolog: miután előbújnak a hálószobából, mondjuk úgy néhány nap múlva, onnantól fogva meghúzza magát, és soha többé nem keveredik zűrbe.

– És akkor boldog lennél? – kérdezte Low Key. Aznap a műhelyben dolgoztak, madáretetőket készítettek, ami csak árnyalatnyival volt érdekesebb, mintha rendszámtáblákba ütötték volna bele a számokat.

– Ne nevezz boldognak senkit – mondta Árnyék –, amíg meg nem halt.

– Hérodotosz – mondta Low Key. – Hé. Tanulsz.

– Ki a faszom az a Hérodotosz? – kérdezte a Jeges, aki egymáshoz nyomta a madáretető oldalait, és továbbadta Árnyéknak, aki szorosan összecsavarozta az egészet.

– Egy halott görög – mondta Árnyék.

– A legutolsó barátnőm görög volt – mondta a Jeges. – Hogy a családja milyen szarságokat meg nem evett. El se hinnétek. Levélbe csavart rizst. Meg egy csomó hasonló szart.

A Jeges akkora volt, mint egy kólaautomata, és ugyanolyan felépítésű, kék szemekkel és annyira szőke hajjal, hogy majdnem fehérnek látszott. Péppé vert egy fickót, aki elkövette azt a hibát, hogy letapizta a Jeges barátnőjét a bárban, ahol a nő táncolt, a Jeges pedig kidobóként dolgozott. A fickó haverjai kihívták a rendőröket, akik letartóztatták a Jegest, lefuttatták az adatait a számítógépen, és kiderült, hogy tizennyolc hónappal ezelőtt lelépett a munkaszolgálatról a felfüggesztett börtönbüntetése közben.

– Miért, mit kellett volna tennem? – kérdezte a Jeges megbántva, amikor elmesélte Árnyéknak az egész szomorú történetet. – Megmondtam neki, hogy a csaj a barátnőm. Hagynom kellett volna, hogy ilyen pofátlanul viselkedjen velem? He? Figyelj, össze-vissza fogdosta!

Árnyék erre csak teljesen semmitmondó válasszal szolgálhatott:

– Te tudod – és ennyiben hagyta a dolgot. Egyet korán megtanult: a börtönben egyedül töltöd le a büntetésedet. Senkinek sem segíthetsz benne.

Húzd meg magad. Csináld végig egyedül.

Néhány hónappal korábban Lyesmith kölcsönadta Árnyéknak Hérodotosz történeteinek kopott, puhafedeles kiadását.

– Nem unalmas. Király – mondta, amikor Árnyék közölte, hogy ő nem olvas könyveket. – Olvasd csak el, aztán te is azt mondod, király.

Árnyék elfintorodott, de olvasni kezdett, és akarata ellenére horogra akadt.

– Görögök – mondta a Jeges undorodva. – Még csak nem is igaz, amit állítanak róluk. Egyszer megpróbáltam a csajommal a fenekébe, hát majdnem kikaparta a szememet.

Az egyik nap Lyesmitht minden figyelmeztetés nélkül átszállították. Árnyékra hagyta a könyvét. A lapok között néhány pénzérme lapult, két negyeddolláros, egy ötcentes és egy penny. A pénzt nyilvánvalóan becsempészték: ha valaki egy érmét kiélezett a falon, egy bunyóban könnyedén felhasíthatta vele az ellenfele arcát. Árnyéknak nem kellett fegyver; csak szeretett volna kezdeni valamit a kezével.

Nem volt babonás. Nem hitt semmiben, amit a saját szemével nem látott. De azokban az utolsó hetekben mégis úgy érezte, hogy a börtön felett a katasztrófa viharfelhői gyülekeznek, pontosan úgy, mint a rablás előtt. Gyomra helyén mintha hatalmas üreg tátongott volna, és azt mondogatta magában, biztosan csak fél visszatérni a külvilágba. De nem győzte meg magát teljesen. Sokkal paranoiásabb volt az átlagosnál, és ami a börtönben átlagos, az sok, a paranoia pedig a túlélés eszköze. Árnyék még csendesebb, még árnyékszerűbb lett, mint azelőtt. Azon kapta magát, hogy az őrök meg a többi rab testbeszédét figyeli, hátha talál egy nyomot, ami elárulná, miféle rossz dolog fog történni, mert abban biztos volt, hogy valami történni fog.

Egy hónappal a szabadulása előtt Árnyék egy jéghideg irodában ült, szemben egy alacsony férfival, akinek borvörös anyajegy virított a homlokán. Az íróasztal két szemközti oldalán ültek; a férfi előtt Árnyék dossziéja hevert kinyitva, és egy golyóstollat szorongatott a kezében. A toll végét már alaposan megrágcsálták.

– Fázol, Árnyék?

– Igen – mondta Árnyék. – Egy kicsit.

A férfi vállat vont.

– Ilyen a rendszer – mondta. – A kazánokat csak december elsején kapcsolják be. Aztán március elsején leállnak. Nem én találtam ki. – Miután ezzel letudta az udvariaskodást, mutatóujjával végigsimított a dosszié fedőlapjának belsejére gemkapcsozott papírlapon. – Harminckét éves vagy?

– Igen, uram.

– Fiatalabbnak látszol.

– Az egészséges életmód.

– Itt azt írják, kitűnő magaviseletet tanúsítottál.

– Megtanultam a leckét, uram.

– Nem mondod. Valóban? – Átható pillantással Árnyékra nézett, homlokán ettől lejjebb csúszott az anyajegy. Árnyék arra gondolt, esetleg elmesélhetné neki néhány elméletét a börtönökről, de nem szólt. Inkább bólintott, és arra koncentrált, hogy kellően bűntudatosnak látsszon.

– Itt azt írják, van feleséged, Árnyék.

– Laurának hívják.

– És hogy jöttök ki egymással?

– Elég jól. Amikor letartóztattak, akkor azért eléggé kiakadt rám. Ha lehetősége nyílt rá, meglátogatott, de nagyon messze lakik. Levelezünk, meg felhívom, amikor csak tudom.

– Mivel foglalkozik a feleséged?

– Utazási ügynök. Embereket küldözget a világ minden sarkába.

– Hogyan ismerkedtetek meg?

Árnyék nem bírt rájönni, miért kérdezi ezt tőle. Felmerült benne az ötlet, hogy közli a férfival, semmi köze hozzá, aztán azt mondta:

– A legjobb barátom feleségének a legjobb barátnője. Összehoztak nekünk egy randit, pedig nem is ismertük egymást. Bejött.

– És vár rád egy munkahely?

– Igen, uram. A barátom, Robbie, akit az előbb említettem, az Izomtanya tulajdonosa, ahol régebben edzőként dolgoztam. Azt mondja, a régi melóm csak rám vár.

A férfi felhúzta a szemöldökét.

– Valóban?

– Azt mondja, jó húzás lesz. Visszacsalogatok néhány régi kuncsaftot, és bejönnek a kemény legények is, akik még keményebbek akarnak lenni.

A férfi elégedettnek tűnt. A golyóstolla végét rágcsálta, aztán megfordította a lapot.

– Mit gondolsz a bűncselekményről, amit elkövettél?

Árnyék vállat vont.

– Ostoba voltam – mondta, és komolyan gondolta.

Az anyajegyes férfi sóhajtott. Bejelölt egy négyzetet a listáján. Aztán belelapozott Árnyék dossziéjába.

– Hogy jutsz haza? – kérdezte. – Busszal?

– Hazarepülök. Jó, ha az embernek utazási ügynök a felesége.

A férfi elfintorodott, és az anyajegy meggyűrődött a homlokán.

– Küldött jegyet?

– Nem volt rá szükség. Csak az igazoló kódot kaptam meg. Elektronikus jegy. Csak kimegyek a repülőtérre egy hónapon belül, igazolom magam, és már el is tűntem innen.

A férfi bólintott, még egy utolsó megjegyzést firkantott a lapra, aztán becsukta a dossziét és letette a golyóstollat. Világos keze úgy hevert a szürke irattartón, mint egy rózsaszín állat. Egymáshoz nyomta az ujjait, gúlát formázott belőlük, és vizenyősen ködös tekintete Árnyékra meredt.

– Szerencsés vagy – mondta. – Van valaki, akihez visszamehetsz, vár rád egy munkahely. Elfelejtheted ezt az egészet. Kapsz egy második esélyt. Használd ki!

Amikor Árnyék felállt, a férfi nem nyújtott kezet, és Árnyék nem is várt tőle ilyesmit.

Az utolsó hét volt a legrosszabb. Bizonyos tekintetben rosszabb, mint az előző három év együttvéve. Árnyék arra tippelt, hátha az időjárás miatt van az egész: nyomasztó, csendes és hideg idő volt. Mintha vihar közeledne, de nem akarna ideérni. Állandóan nyugtalan volt, gyomrát ideges görcs rántotta össze, mintha valami nagyon rossz dolog készülődne. A börtönudvaron viharos szél dühöngött. Árnyék néha úgy érezte, hó illatát sodorja magával.

Felhívta a feleségét, és R-beszélgetést kért. Tudta, hogy a telefontársaságok plusz három dollárt számolnak fel minden börtönből indított hívásért. Ezért olyan udvariasak a telefonközpontosok azokkal, akik a börtönből telefonálnak, gondolta Árnyék: tisztában vannak vele, hogy tőlük kapják a fizetésüket.

– Furcsán érzem magam – mondta Laurának. Nem ezzel kezdte. Először azt mondta neki, hogy „Szeretlek”, mert jó dolog ilyesmit mondani, ha komolyan gondolod, és Árnyék komolyan gondolta.

– Szia – mondta Laura. – Én is szeretlek. Miért érzed magad furcsán?

– Nem tudom – felelte Árnyék. – Talán az idő teszi. Ha lezúdulna a vihar, talán minden rendben lenne.

– Itt szép idő van – mondta Laura. – Még nem hullott le az összes levél. Ha nem érkezik meg a vihar, te is megláthatod, amikor hazaérsz.

– Öt nap múlva – mondta Árnyék.

– Százhúsz óra, és itthon leszel – mondta a felesége.

– Minden rendben van veled? Semmi gond?

– Jól vagyok. Ma éjjel meglátogatom Robbie-t. Meglepetésbulit kell szerveznünk a hazatérésed alkalmából.

– Meglepetésbuli?

– Persze. De nem tudsz róla semmit, jó?

– Az égvilágon semmit.

– Hát ilyen remek férjem van nekem – mondta Laura. Árnyék azon kapta magát, hogy mosolyog. Három éve börtönben ült, de a felesége még mindig meg tudta nevettetni.

– Szeretlek, kicsim – mondta.

– Szeretlek, kutyuskám – mondta Laura.

Árnyék letette a telefont.

Amikor összeházasodtak, Laura elmesélte, hogy szeretett volna egy kiskutyát, de a főbérlő azt mondta, a bérleti szerződés szerint nem tarthatnak állatot a lakásban. „Hé! – mondta akkor Árnyék. – Majd leszek én a kiskutyád. Csak mondd, mit akarsz. Rágcsáljam meg a papucsod? Piszkítsak a konyhapadlóra? Nyaljam meg az orrod? Szimatolgassam a lábad közét? Fogadjunk, hogy nincs olyan, amit ne tudnék egy kutya után csinálni.” – Aztán könnyedén felkapta a feleségét, mintha nem lenne nehezebb egy tollpihénél, és elkezdte nyalogatni az orrát, miközben Laura kuncogott meg sikítozott, aztán bevitte a hálószobába.

Az étkezőben Sam Fetisher sompolygott Árnyék mellé, és rámosolygott, közszemlére téve öregedő fogsorát. Leült a szomszédos székre, és nekilátott a sajtos makaróninak.

– Beszélnünk kell – mondta Sam Fetisher.

Az egyik legfeketébb ember volt, akit Árnyék valaha látott. Hatvanéves lehetett. Vagy nyolcvan. Viszont Árnyék találkozott már olyan harmincéves drogfüggőkkel, akik öregebbnek látszottak, mint Sam Fetisher.

– Mm? – kérdezte Árnyék.

– Közeledik a vihar – mondta Sam.

– Én is érzem – mondta Árnyék. – Szerintem hamarosan elkezd havazni.

– Én nem erről beszélek. Ennél nagyobb vihar közeledik. Én mondom neked, fiacskám, ha ideér, jobb neked, ha idebent vagy, mintha az utcán kóricálnál.

– Letöltöttem a büntetésemet – mondta Árnyék. – Pénteken elhúzok innen.

Sam Fetisher Árnyékra meredt.

– Hová valósi vagy? – kérdezte.

– Eagle Point, Indiana.

– Hazudós kis pöcs – mondta Sam Fetisher. – Úgy értettem, eredetileg. Honnan származik a családod?

– Chicagóból – mondta Árnyék. Az édesanyja leánykorában Chicagóban élt, és ott is halt meg, nagyon régen.

– Ahogy mondom. Nagy vihar közeledik. Jobb lesz, ha meghúzod magad, Árnyék fiam. Olyan ez… hogy hívják azt, amin a kontinensek mennek körbe-körbe? Valami lemezek, nem?

– Tektonikus lemezek? – tippelt Árnyék.

– Az. Tektonikus lemezek. Olyan ez, mint amikor útnak indulnak, és Észak-Amerika belecsúszik Dél-Amerikába. Nem túl okos ötlet közéjük szorulni. Vágod, amit mondok?

– Véletlenül sem.

A férfi lassan lehunyta egyik barna szemét.

– A francba, nem mondhatod, hogy én nem figyelmeztettelek – mondta Sam Fetisher, és nagy kanál remegő, narancsízű zselét lapátolt a szájába.

– Nem mondom.

Árnyék a fél éjszakát álmatlanul töltötte az ébrenlét meg az álom határán hánykolódva, és azt hallgatta, hogyan horkol és nyög az új cellatársa az alsó priccsen. Néhány zárkával odébb egy férfi nyöszörgött, üvöltött és zokogott, mint egy állat; valaki néha ráüvöltött, hogy fogja már be a kibaszott száját. Árnyék megpróbált nem odafigyelni. Hagyta, hadd csorogjanak végig a testén az üres percek, magányosan és lassan.

Még két nap. Az utolsó negyvennyolc óra zabpehellyel és börtönkávéval kezdődött, meg egy Wilson nevű őrrel, aki a kelleténél keményebben paskolta meg Árnyék vállát, és azt mondta neki:

– Árnyék? Erre.

Árnyék fejben gyorsan leltárt készített. A lelkiismerete tiszta volt, ami börtönbéli tapasztalatai szerint még nem jelentette azt, hogy nem ül nyakig a szarban. A két férfi nagyjából egymás mellett lépkedett, lépteik zaját visszaverte a fém és a beton.

Árnyék a félelem ízét érezte a torkában, és az keserű volt, mint az állott kávé. Most fog lesújtani rá az a rossz dolog…

Agya hátsó sarkában halk hang szólalt meg, azt suttogta, még egy évet hozzácsapnak a büntetéséhez, magánzárkába küldik, levágják a kezét, levágják a fejét. Azzal nyugtatta magát, hogy ez ostobaság, de a szíve úgy vert, hogy majdnem kiugrott a mellkasából.

– Nem értelek, Árnyék – mondta Wilson, miközben mentek.

– Mit nem ért, uram?

– Téged. Baszottul csendes vagy. Túl udvarias. Úgy tudsz várni, mint az igazán öreg rabok, pedig hány éves vagy? Huszonöt? Huszonnyolc?

– Harminckettő, uram.

– És miféle vagy? Latino? Cigány?

– Nem tudok róla, uram. Talán.

– Vagy akad benned egy kis nigger beütés. Van benned nigger, Árnyék?

– Lehetséges, uram. – Árnyék mereven kihúzta magát, egyenesen előre nézett, és minden erejével megpróbálta megakadályozni, hogy ez az alak felhúzza.

– Tényleg? Hát, én csak annyit tudok, hogy rohadtul fosok tőled. – Wilsonnak homokszín haja, homokszín arca és homokszín mosolya volt. – Hamarosan itthagysz minket.

– Remélem, uram.

– Aztán hamarosan jössz is vissza. Látom a szemeden. Szerencsétlen barom vagy. Ha rajtam múlna, az összes hozzád hasonló seggfej örökre rács mögött maradna. Bedugnánk egy lyukba, és örökre megfeledkeznénk rólad.

Tömlöcnek hívják, gondolta Árnyék, de nem szólt semmit. Ez is a túlélés eszköze volt: nem szólt vissza, nem tett megjegyzést a börtönőrök munkapiaci kilátásairól, nem kezdeményezett vitát a bűnhődésről, a rehabilitációról és a visszaesők arányáról. Nem viccelődött, nem okoskodott, sőt a biztonság kedvéért – ha módja nyílt rá – inkább meg sem szólalt, ha a börtön valamelyik alkalmazottjával beszélt. Akkor beszélj, ha kérdeznek. Töltsd le a büntetésed. Sétálj ki a kapun. Menj haza. Áztasd magad a forró vízben. Mondd el Laurának, hogy szereted. Építsd újra az életedet.

Több biztonsági ellenőrzőponton is áthaladtak. Wilson minden alkalommal igazolta magát. Felmentek egy lépcsőn és megálltak a börtönigazgató irodája előtt. Árnyék még egyszer sem járt itt, de tudta, hova jöttek. Az ajtón fekete betűkkel az igazgató neve díszelgett – G. Patterson –, az ajtó mellé pedig kisméretű jelzőlámpát szereltek.

A felső lámpa vörösen világított.

Wilson megnyomott egy gombot a lámpa alatt.

Néhány percig csendben ácsorogtak ott. Árnyék megpróbálta elhitetni magával, hogy minden rendben van, hogy péntek reggel a repülőn ül, és Eagle Point felé repül majd, de ezt maga sem hitte.

A vörös lámpa kihunyt, felvillant alatta a zöld, és Wilson kinyitotta az ajtót. Bementek.

Az elmúlt három évben Árnyék többször látta az igazgatót. Egyszer körbevezetett egy politikust, akit Árnyék nem ismert. Egyszer lezárták a börtönt, a foglyok százasával felsorakoztak az igazgató előtt, aki elmondta nekik, hogy az intézmény túlzsúfolt, és mivel ez a jövőben sem lesz másképpen, jobb lesz, ha hozzászoknak. Árnyék most először látta ilyen közelről.

Ebből a távolságból Patterson sokkal rosszabbul nézett ki. Ovális arca volt, ősz haját katonásan sörtére vágatta. Old Spice illata terjengett körülötte. A háta mögött egy könyvespolc állt, amin mindegyik könyv címében szerepelt a börtön szó; íróasztala makulátlanul tiszta volt, a telefont és egy letéphető lapú Gary Larson-naptárt leszámítva üres. Jobb fülében hallókészüléket viselt.

– Üljön le, kérem.

Árnyék leült, és a figyelmét nem kerülte el a szokatlanul emberi hangnem. Wilson a háta mögé állt.

Az igazgató kihúzta az egyik fiókot, elővett egy irattartót, és az asztalra tette.

– Itt azt írják, hat év börtönbüntetést kapott súlyos, sorozatban elkövetett testi sértés miatt. Ebből három évet letöltött. Pénteken kellett volna szabadon engednünk.

Kellett volna? Árnyék gyomra bukfencet vetett. Megpróbálta kitalálni, hány évet kell még letöltenie – még egyet? Kettőt? Mind a hármat? De csak annyit mondott: – Igen, uram.

Az igazgató megnyalta az ajkát.

– Hogy mondta?

– Azt mondtam: „Igen, uram.”

– Árnyék, még ma délután elmehet. Néhány nappal korábban szabadul. – Az igazgató olyan hangon beszélt, mintha a halálos ítéletét hirdette volna ki. Árnyék bólintott, és várta, hogy jöjjön, aminek jönnie kell. A férfi lenézett az asztalán heverő papírlapra. – Ez az Eagle Point-i Johnson Memorial kórházból érkezett… A feleségéről van szó. Ma hajnalban meghalt. Autóbaleset. Sajnálom.

Árnyék megint bólintott.

Wilson visszakísérte a cellájába, és nem szólt semmit. Kinyitotta az ajtót, és beengedte Árnyékot. Aztán azt mondta:

– Egy jó hír meg egy rossz, nem igaz? A jó hír, hogy korábban szabadulsz, a rossz meg az, hogy a feleséged meghalt. – Felnevetett, mintha ez olyan mulatságos lenne.

Árnyék nem szólt semmit.

Zsibbadtan összecsomagolt, bár néhány holmiját ott hagyta. Maradt Low Key Hérodotosza meg a könyv az érmetrükkökkel, és pillanatnyi habozás után lemondott az üres fémkorongokról, amelyeket a műhelyből csempészett ki: volt mivel gyakorolnia, amíg meg nem találta Low Key apróját a könyvben. Odakint is lesznek érmék, igazi pénzek. Megborotválkozott. Felvette a civil ruháját. Kisétált az ajtókon, egyiken a másik után, és tudta, hogy soha többé nem kell ezt az utat megtennie visszafelé, és úgy érezte, teljesen üres lett belül.

A szürke égből zuhogni kezdett az eső, a jéghideg eső. Fagyos szilánkok martak az arcába, és az eső eláztatta vékony dzsekijét, miközben az egykori iskolabusz felé sétáltak, ami majd elviszi őket a legközelebbi városba.

Mire elértek a buszhoz, teljesen átáztak. Nyolcan távoztak, gondolta Árnyék. Ezerötszázan odabent maradtak. Árnyék leült az ülésre, és addig vacogott, amíg be nem kapcsolták a fűtést, és megpróbálta kitalálni, mihez kezdjen most, hová menjen.

Szellemképek nyüzsögtek a fejében, semmi sem tartotta vissza őket. Képzeletben egy másik börtönből szabadult, nagyon hosszú idővel ezelőtt.

Rendkívül sokáig raboskodott egy koromsötét szobában: szakálla torzonborz volt, haja csomókban állt. Az őrök végigkísérték egy szürke kövekből rakott folyosón, ki egy térre, ami tömve volt mindenféle színes dolgokkal, emberekkel és tárgyakkal. Vásárnap volt, és elkábította a lárma meg a színek kavalkádja, hunyorogva bámulta a teret betöltő napfényt, sós-nedves levegő meg a piacon árult mindenféle finomság illata csapott az orrába, és bal oldalán napfény csillant a vízen…

A busz zötykölődve megállt a piros lámpánál.

A szél üvöltve keringett körülötte, az ablaktörlők nehézkesen vonszolták magukat az üvegen, vörös és sárga neonfoltokká mázolták szét a város látképét. Kora délután volt, de az ablakon túl mintha éjszaka lett volna.

– A francba – szólalt meg a háta mögött ülő fickó, aki letörölte az üvegről a párát, és szemügyre vett egy ázott alakot, aki elsietett mellettük a járdán. – Ott egy punci.

Árnyék nyelt egyet. Most jutott eszébe, hogy még nem is sírt – ami azt illeti, nem érzett semmit. Se könnyek. Se szomorúság. Semmi.

Eszébe jutott egy Johnnie Larch nevű fickó, akivel egy cellában lakott, amikor lecsukták; ő mesélte Árnyéknak, hogyan került ki öt év után a rácsok mögül, a zsebében száz dollárral meg egy repülőjeggyel Seattle-be, ahol a nővére élt.

Johnnie Larch elment a repülőtérre, átnyújtotta a jegyét a pult mögött ülő nőnek, és a nő elkérte a jogosítványát.

Johnnie megmutatta neki. A jogosítvány néhány évvel azelőtt lejárt. A nő közölte vele, hogy ezzel nem igazolhatja a személyazonosságát. Johnnie erre azt mondta, hogy jogosítványnak ugyan nem megfelelő, de a pokolba is, ott a fotója, a magassága, a súlya, szóval a személyazonosságát tökéletesen képes vele bizonyítani, és a rohadt életbe, mit gondol, ki lehet ő, ha nem saját maga?

A nő azt mondta, hálás lenne, ha Johnnie nem ordítana.

Johnnie azt felelte, ide azzal a kibaszott beszállókártyával, vagy nagyon megbánja, és senki sem viselkedhet vele ilyen tiszteletlenül. A börtönben senki sem hagyja, hogy tiszteletlenül bánjanak vele.

Ekkor a nő megnyomott egy gombot, mire pár pillanattal később megjelentek a biztonságiak, és megpróbálták rábeszélni Johnnie Larchot, hogy csendben hagyja el az épületet, de ő nem kívánt távozni, és sor került némi civódásra is.

Az ügy vége az lett, hogy Johnnie Larch nem jutott el Seattle-be, mert a következő néhány napot a város kocsmáiban töltötte, és miután elköltötte a száz dollárját, egy játékpisztollyal megpróbált kirabolni egy benzinkutat, hogy finanszírozni tudja a további ivászatot, és végül a rendőrség elkapta, amiért közterületen vizelt. Nagyon hamar visszakerült a börtönbe, ahol nekiállt letölteni büntetése fennmaradó részét, plusz amit a benzinkút miatt kapott.

És a történet tanulsága, Johnnie Larch szerint, a következő: ne szarakodj azokkal, akik a repülőtéren dolgoznak.

– Biztos vagy benne, hogy nem azt akartad mondani, „az elkülönített közösségekben, mint például a börtönben elsajátított speciális viselkedésforma nem működik, sőt káros is lehet, ha az adott közösségen kívül próbálkoznak meg vele?” – kérdezte Árnyék, miután Johnnie Larch elmesélte neki a történetet.

– Nem. Hallgass rám, öregem, én mondom neked – felelte Johnnie Larch –, ne szarakodj azokkal a ringyókkal a repülőtéren.

Árnyék halványan elmosolyodott az emléken. Az ő jogosítványa csak néhány hónap múlva járt le.

– Pályaudvar! Mindenki kifelé!

Az épület vizelettől és poshadt sörtől bűzlött. Árnyék bekászálódott egy taxiba, és megkérte a sofőrt, vigye ki a repülőtérre. Hozzátette, hogy öt dollárral többet fizet, ha ez csendben megoldható. Az út húsz percig tartott, és a sofőr meg sem szólalt közben.

Aztán Árnyék végigbotorkált a fényesen kivilágított reptéri csarnokon. Aggasztotta ez az egész dolog az elektronikus jeggyel. Azt tudta, hogy a pénteki járatra van jegye, de azt már nem, vajon aznap is felhasználhatja-e. Árnyék számára minden elektronikus dolog alapvetően mágikusnak tűnt, ami bármelyik pillanatban köddé válhat. A maga részéről a megfogható, tapintható dolgokat kedvelte.

De még megvolt a tárcája, amit három év után visszakapott, benne néhány lejárt hitelkártyával meg egy Visa kártyával, ami – mint azt örömmel felfedezte – csak január végén jár majd le. Volt egy helyfoglalása. És rájött, hogy biztosan tudja, megint minden rendben lesz, ha egyszer hazaér. Laurának valójában semmi baja. Talán az egészet csak kitalálták, ürügy volt, hogy néhány nappal korábban szabadulhasson. Vagy az egész nem több egyszerű félreértésnél: egy másik Laura Moon testét cibálták elő az autópályán heverő roncsok alól.

A repülőtér üvegfalain túl villám lobbant. Árnyékban tudatosult, hogy lélegzetét visszafojtva vár valamire. A mennydörgés távoli robajára. Kieresztette a levegőt.

A pult túloldaláról fáradt, fehér nő bámult rá.

– Helló – mondta Árnyék. Te vagy az első idegen nő, akivel három év óta először személyesen beszélek. – Van egy elektronikus jegyem. Pénteken utaztam volna, de ma kell indulnom. Haláleset történt a családban.

– Mmm. Sajnálattal hallom. – A nő kopogott valamit a billentyűzeten, a monitorra meredt, megint beütött valamit. – Nem gond. Áttettem magát a három óra harmincasra. Lehet, hogy a gép késni fog a vihar miatt, ezért figyelje a kiírásokat. Van poggyásza?

Árnyék felmutatta a válltáskáját.

– Ezt nem kell poggyászként feladnom, ugye?

– Nem – mondta a nő. – Rendben van. Van valamilyen fényképes igazolványa?

Árnyék megmutatta a jogosítványát. Utána biztosította a nőt, hogy senki sem bízott rá robbanószerkezetet, amit fel akar csempészni a gépre, cserébe kapott egy kinyomtatott beszállókártyát.

A repülőtér nem volt nagy, de Árnyékot ámulatba ejtette a sétálgató – csak sétálgató – emberek látványa. Végignézte, ahogy nemtörődöm módon leteszik a bőröndjeiket a földre, hátsó zsebükbe gyömöszölik a pénztárcájukat, csak úgy a szék alá tolják a kézitáskájukat. Ekkor tudatosult benne, hogy kiszabadult a börtönből.

Harminc perc volt hátra a beszállásig. Vett magának egy szelet pizzát, és megégette a száját a forró sajttal. Eltette a visszajárót, és a telefonokhoz sétált. Felhívta Robbie-t az Izomtanya számán, de üzenetrögzítő vette fel.

– Hé, Robbie – mondta Árnyék. – Úgy hallottam, Laura meghalt. Korábban kiengedtek. Megyek haza.

Aztán, mivel az emberek követnek el hibákat, ahogy azt saját tapasztalatból nagyon jól tudta, felhívta a házukat, és meghallgatta Laura hangját.

– Szia – mondta Laura. – Nem vagyok itthon, vagy nem tudok a telefonhoz jönni. Hagyj üzenetet, majd visszahívlak. És legyen jó napod.

Árnyék képtelen volt üzenetet hagyni.

Egy műanyag széken üldögélt a beszállókapu mellett, és olyan erővel szorította a táskáját, hogy megfájdult a keze.

Arra a pillanatra gondolt, amikor először látta meg Laurát. Akkoriban még a nevét sem tudta. Audrey Burton barátnője volt. Árnyék Robbie társaságában ücsörgött a Chi-Chi’s egyik bokszában, és apróságokról beszélgettek, talán éppen arról, hogy az egyik csaj, valamelyik személyi edző saját táncstúdiót akart nyitni, amikor néhány lépéssel Audrey mögött felbukkant Laura, és Árnyék nem bírta levenni róla a szemét. Laurának hosszú, gesztenyebarna haja volt, és olyan kék szeme, hogy először – tévesen – azt hitte, színezett kontaktlencsét visel. Laura szamócás daiquirit rendelt magának, és addig erősködött, amíg Árnyék bele nem kóstolt, ő meg elégedetten kacagott.

Laura imádta, ha más is megkóstolta azt, amit ő.

Árnyék aznap éjjel jóéjt-csókot adott neki, olyan íze volt, mint a szamócás daiquirinek, és Árnyék soha többé nem akart megcsókolni senki mást.

Egy női hang bejelentette, hogy fel lehet szállni a gépre, és Árnyékot az elsők között szólították. Leghátul ült, a szomszéd ülés üresen maradt. Az eső megállás nélkül kopogott a gép burkolatán: azt képzelte, kisgyerekek hajigálják marokszámra a szárított borsót az égből.

Amikor a gép felszállt, álomba merült.

Sötét helyen állt, és annak a valaminek, ami őt bámulta, bölényfeje volt, és a bozontos szőr csomói közül hatalmas, nedves szemek néztek rá. Teste egy férfi teste volt, olajosan csillogó és sima.

– Változások közelegnek – mondta a bölény, és a szája meg sem moccant. – Bizonyos döntéseket meg kell hozni.

Tűzfény villódzott nedves barlangfalon.

– Hol vagyok? – kérdezte Árnyék.

– A Földben és a Föld alatt – mondta a bölényember. – Ott, ahol az elfeledettek várnak. – Szeme folyékony, fekete márvány volt, a hangja a világ alól dübörgött elő. A szaga ázott tehénére emlékeztetett.

– Higgyél – mondta a dübörgő hang. – Ha életben akarsz maradni, hinned kell.

– Miben? – kérdezte Árnyék. – Miben kellene hinnem?

A bölényember Árnyékra meredt, és kiegyenesedett, hatalmasra nőtt, és szeme megtelt tűzzel. Szóra nyitotta nyálhabos bölényszáját, és a szájában vörös fény világított, mert lángok lobogtak benne, lent, a Föld alatt.

– Mindenben – bömbölte a bölényember.

A világ megbillent, megpördült, és Árnyék ismét a repülőgépen találta magát, de a billegés folytatódott. A gép elülső részén egy nő tessék-lássék felsikoltott.

A repülő körül vakító villanásokkal villámok cikáztak. A hangszóróból a kapitány hangja hallatszott, aki közölte velük, hogy megpróbálnak magasabbra emelkedni, hátha így eltávolodhatnak a vihartól.

A gép rázkódott és remegett, és Árnyék higgadtan, tompán arra gondolt, vajon meghal-e. Nem lehetetlen, gondolta, de valószínűtlen. Kibámult az ablakon, és azt nézte, hogyan borítják fénybe a látóhatárt a villámok.

Aztán ismét elszunnyadt, és azt álmodta, megint a börtönben van, és a menzasorban Low Key suttog a fülébe, valaki vérdíjat tűzött ki a fejére, mondja, de Árnyék nem bírt rájönni, ki és miért; és amikor felébredt, már leszállásra készülődtek.

Pislogva botorkált le a gépről, ki az ébrenlétbe.

A repülőterek rettenetesen egyformák, gondolta. Igazából nem számít, hol vagy, mert egy repülőtéren vagy: csempék, felüljárók, vécék, kapuk meg újságosbódék meg neonfények. Ez a repülőtér olyan volt, mint egy repülőtér. Egyetlen gond akadt vele: nem ide indult. Ez túlságosan nagy volt, túl sok emberrel és túlságosan is sok kapuval.

Az emberek üveges tekintettel, leverten vonszolták magukat, amit általában csak repülőtereken és börtönökben látni. Ha a pokol más emberek társasága – gondolta Árnyék –, akkor a purgatórium egy repülőtér.

– Elnézést, asszonyom!

A nő felpillantott és csíptetős írótáblája felett Árnyékra nézett.

– Igen?

– Melyik repülőtér ez?

A nő meglepetten meredt rá, mint aki megpróbál rájönni, vajon most szórakoznak-e vele, aztán azt mondta:

– St. Louis.

– Én azt hittem, ez a gép Eagle Pointba tart.

– Így is volt. A vihar miatt átirányították ide. Nem jelentették be a gépen?

– Lehetséges. Elaludtam.

– A legjobb lesz, ha beszél azzal a férfival, ott, azzal a vörös kabátossal.

A férfi majdnem olyan magas volt, mint Árnyék, úgy nézett ki, mint egy családi vígjátéksorozat apafigurája a hetvenes évekből, és beütött valamit a billentyűzeten, aztán azt mondta Árnyéknak, rohanjon – rohanjon! – az egyik kapuhoz a repülőtér túlsó végében.

Árnyék átrohant a repülőtéren, de mire a kapuhoz ért, már bezárták. A táblaüvegen keresztül nézte a távolodó gépet. Ezután (higgadtan, udvariasan, türelmesen) elmagyarázta a problémáját a kapunál álló alkalmazottnak, aki az információhoz küldte, ahol Árnyék kifejtette, hogy hosszú távollét után éppen hazafelé tart, a felesége a napokban hunyt el egy autóbalesetben, és létfontosságú lenne számára, ha most azonnal folytathatná az útját. A börtönt nem említette.

Az információs pultnál ülő nő (alacsony, barna hajú, szemölccsel az orra bal oldalán) hosszan tárgyalt egy másik nővel, aztán telefonált („Nem, az nem indul. Most törölték.”), majd nyomtatott neki egy másik beszállókártyát.

– Ez egyenesen odáig megy – mondta Árnyéknak. – Előreszólunk a kapuhoz, hogy várják meg.

Árnyék úgy érezte magát, mint egy borsószem az itt-a-piros-hol-a-piros játékban vagy egy kártya az éppen megkevert pakliban. Ismét átrohant a repülőtéren, és majdnem ott kötött ki, ahonnan eredetileg elindult.

A kapuban álló férfi elvette a beszállókártyáját.

– Már vártuk magát – közölte bizalmasan, miközben letépte a jegy perforált részét, amelyen az ülés száma állt: 17D. Árnyék felsietett a gépre, és becsukták mögötte az ajtót.

Átsétált az első osztályon – mindössze négy első osztályú ülés volt a gépen, ebből hármat már elfoglaltak. A legelső sorban, az üres szék szomszédságában halvány színű öltönyt viselő, szakállas férfi ült, aki Árnyékra vigyorgott, aztán felemelte a kezét, és megkocogtatta az óráját, amikor elsétált mellette.

Igen, tudom, miattam fogsz késni – gondolta Árnyék. – Ennél ne legyen nagyobb problémád.

Első pillantásra a gép majdnem teljesen megtelt, gondolta, miközben a hátsó sorok felé sétált. Aztán hamar kiderült, hogy tulajdonképpen teljesen megtelt, és a 17D számmal jelölt széken egy középkorú asszony ült. Árnyék megmutatta neki a beszállókártya letépett részét, és a nő megmutatta a sajátját: megegyeztek.

– Megkérhetem, hogy foglalja el a helyét, kérem? – kérdezte az utaskísérő.

– Attól tartok, ez nem fog menni – felelte Árnyék –, mert ez a hölgy már elfoglalta.

Az utaskísérő csettintett a nyelvével, és megnézte a két egyforma jegyet, aztán visszakísérte a gép orrába, az első osztályra, és az üres székre mutatott.

– Úgy tűnik, szerencsés napja van – mondta. – Hozhatok valami innivalót? Van még egy kis időnk, mielőtt felszállnánk. És biztos vagyok benne, hogy ezek után szüksége lenne egy italra.

– Egy sört kérek szépen – mondta Árnyék. – Mindegy, milyet.

Az utaskísérő távozott.

A szomszédos széken ülő, halvány öltönyt viselő férfi felemelte a kezét, és körmével megkocogtatta az óráját. Fekete Rolex volt.

– Késtél – mondta, és hatalmas vigyort villantott Árnyékra, amiben az égvilágon semmi melegség nem volt.

– Hogy mondta?

– Azt mondtam, késtél.

Az utaskísérő visszatért, és átnyújtott Árnyéknak egy pohár sört, aki rögtön bele is kortyolt.

Egy pillanatra felmerült benne, hátha őrült a fickó, aztán arra gondolt, biztosan a gépről beszélt, aminek meg kellett várnia az utolsó utast.

– Sajnálom, ha miattam késik – mondta udvariasan. – Siet?

A gép eltolatott a kapu elől. Megjelent az utaskísérő, és elvette Árnyék maradék sörét. A halvány öltönyt viselő férfi a kisasszonyra vigyorgott, és azt mondta:

– Ne aggódjon, majd szorosan markolom –, és a nő nem vette el tőle a pohár Jack Daniel’st, bár elhaló hangon tiltakozott, hogy ezzel megsérti a repülőgépekre vonatkozó előírásokat („Hadd döntsem el ezt én magam, drágám.”).

– Jelen esetben az időnek természetesen döntő jelentősége van – mondta a férfi. – De nem. Pusztán azért aggódtam, hátha nem éred el a gépet.

– Ez igazán kedves öntől.

A repülőgép nyugtalanul, zúgó hajtóművekkel kuporgott a betonon, és alig várta, hogy felröppenhessen.

– Kedves ám a nyavalya – mondta a halvány öltönyös férfi. – Volna egy munkám a számodra, Árnyék.

Dübörgés. Az aprócska gép meglódult előre, és Árnyék beleszorult az ülésbe. Aztán felszálltak a levegőbe, és a repülőtér fényei kezdtek elmaradni alattuk. Árnyék a mellette ülő férfira nézett.

A haja vöröses ősz volt; szakálla – alig több, mint borosta – őszes vörös. Biztosan alacsonyabb lehetett, mint Árnyék, de valamiért mégis olyan hatást keltett, mintha rengeteg helyet foglalna. Durva, szögletes arca volt és sápadtszürke szeme. Öltönye méregdrágának tűnt, színe akár az olvadt vaníliafagylalt. Nyakkendője sötétszürke selyemből készült, ezüst nyakkendőtűje egy fát ábrázolt: törzzsel, ágakkal és hosszú gyökerekkel.

Felszállás közben végig a kezében tartotta a poharát, és egyetlen cseppet sem löttyintett ki.

– Nem akarod megkérdezni, miféle munkáról van szó? – kérdezte.

– Honnan tudja, ki vagyok?

A férfi kuncogott.

– Ó, nincs könnyebb dolog a világon, mint megtudni, ki hogyan nevezi magát. Egy kis sütnivaló, némi szerencse, kevéske memória. Kérdezd meg, miféle munkáról van szó.

– Nem – mondta Árnyék. Az utaskísérő hozott még egy pohár sört, és Árnyék belekortyolt.

– Miért nem?

– Hazamegyek. Vár rám egy munkahely. Nincs szükségem másik munkára.

A férfi cserzett arcán külsőre nem változott a mosoly, ennek ellenére valahogy úgy tűnt, hirtelen roppant jól szórakozik.

– Nem vár rád otthon semmilyen munka – mondta. – Nem vár ott rád az égvilágon semmi. Én viszont teljesen törvényes megbízatást ajánlok neked, jó fizetéssel, korlátozott biztonsággal, kiemelkedő juttatásokkal. A pokolba is, ha elélsz addig, még talán a nyugdíjról is beszélhetünk. Mit gondolsz, szeretnél nyugdíjat kapni?

Árnyék azt mondta:

– Biztosan a beszállókártyámról vagy a csomagomról olvasta le a nevemet.

A férfi nem szólt semmit.

– Bárki is legyen maga – mondta Árnyék –, nem tudhatta, hogy ezen a gépen leszek. Én magam sem tudtam, hogy ezen a gépen leszek, és ha a gépemet nem irányították volna át St. Louisba, nem is lennék itt. Szerintem maga egyszerűen csak egy mókamester. Talán rosszban sántikál, nem tudom. De azt hiszem, mindkettőnknek az lesz a legjobb, ha itt befejezzük ezt a beszélgetést.

A férfi vállat vont.

Árnyék kézbe vette az ülés hátuljába csúsztatott képes újságot. Az aprócska gép rángatózva, ugrándozva hánykolódott az égen, így nehezebb volt koncentrálnia. A szavak szappanbuborékokként sodródtak keresztül a fején, ahogy elolvasta, már el is felejtette őket.

A szomszéd székben ülő férfi csendesen szopogatta a Jack Daniel’st. A szeme csukva volt.

Árnyék elolvasta a transzatlanti járatokon hallgatható zenecsatornák listáját, aztán megnézte a világtérképet, amelyen vörös vonalak jelölték, merre közlekednek a társaság repülői. Ezzel végzett is a magazinnal, és kelletlenül becsukta, majd visszacsúsztatta a zsebbe.

A férfi kinyitotta a szemét. Valami nincsen rendben a szemével, gondolta Árnyék. Az egyik sötétebb szürke volt, mint a másik. A férfi Árnyékra nézett.

– Mellesleg – mondta –, sajnálattal hallottam, ami a feleségeddel történt, Árnyék. Hatalmas veszteség.

Árnyék akkor majdnem megütötte. Ehelyett inkább mély levegőt vett. („Én szóltam, hogy ne bosszantsd fel azokat a ringyókat a repülőtéren – szólalt meg Johnnie Larch az agya hátsó zugában –, különben olyan hamar visszapaterolják a seggedet a sittre, hogy köpni-nyelni nem lesz időd.”) Elszámolt ötig.

– Én is nagyon sajnálom – mondta.

A férfi megcsóválta a fejét.

– Bárcsak másképpen történhetett volna – mondta, és sóhajtott.

– Autóbalesetben halt meg – felelte Árnyék. – Legalább gyorsan történt. Vannak ennél rosszabb halálnemek is.

A másik lassan ingatta a fejét. Árnyéknak egy pillanatra úgy tűnt, mintha a férfi anyagtalan lenne, mintha a gép hirtelen sokkal valóságosabbá, szomszédja pedig valószerűtlenebbé vált volna.

– Árnyék – mondta. – Ez nem vicc. Ez nem trükk. Jobban megfizethetlek, mint bárki más, akit találhatsz. Börtönviselt ember vagy. Senki sem fogja törni magát, hogy alkalmazzon téged.

– Tisztelt Fasz-se-tudja-kicsoda – mondta Árnyék épp csak annyira hangosan, hogy a hajtómű lármáján túl is hallani lehessen –, nincs annyi pénz a világon.

A vigyor még szélesebbé vált. Árnyéknak eszébe jutott egy dokumentumfilm a csimpánzokról. Még gyerekkorában látta, de nem felejtette el: a műsor szerint egy csimpánz vagy egy majom csak azért mosolyog, hogy gyűlöletét, indulatát vagy félelmét jelezve kimutassa a fogát. Ha egy csimpánz vigyorog, az fenyegetés. Ez egy ilyen vigyor volt.

– Pedig nálam van. Nem is beszélve az egyéb juttatásokról. Dolgozz nekem, és beavatlak egy csomó mindenbe. A munka természetesen nem mentes némi kockázattól, de ha túléled, bármi a tiéd lehet, amire csak a szíved vágyik. Te lehetnél Amerika következő királya. No – mondta a férfi –, ki lenne az, aki ilyen jól megfizet? Hmmm?

– Kicsoda maga? – kérdezte Árnyék.

– Ó, igen. Ez az információ kora… ifjú hölgy, töltene nekem még egy pohár Jack Daniel’st? Csak óvatosan a jéggel… persze sohasem létezett másmilyen kor. Információ és tudás: ez a fizetőeszköz nem megy ki a divatból.

– Azt kérdeztem: kicsoda maga?

– Lássuk csak. Nos, mivel a mai nap tagadhatatlanul az én napom… miért ne legyen a nevem Szerda? Szerda úr. Habár az időjárást tekintve lehetnék akár Csütörtök is, hmm?

– Mi az igazi neve?

– Ha elég sokáig és elég jól dolgozol nekem – felelte a halvány öltönyös férfi –, egyszer talán elárulom neked. Nos. Ami a munkát illeti, gondolkozz el rajta. Senki sem várja el tőled, hogy azonnal igent mondj, hiszen nem tudhatod, vajon piranhákkal teli medencébe vagy medvékkel teli verembe ugrasz. Fontold meg, nem sürgetlek. – Lehunyta a szemét, és hátradőlt az ülésen.

– Nem hiszem, hogy vállalnám – mondta Árnyék. – Nem kedvelem magát. Nem akarok magával dolgozni.

– Mint már említettem – mondta a férfi, és ki sem nyitotta a szemét –, ne légy meggondolatlan. Fontold meg.

A gép zöttyenve földet ért, és néhány utas kiszállt. Árnyék kinézett az ablakon: egy apró repülőtéren voltak a semmi közepén, és még várt rájuk két másik apró reptér, mielőtt megérkeztek volna Eagle Pointba. Árnyék pillantása a halvány öltönyös férfira vándorolt – Szerda úr? Úgy tűnt, alszik.

Árnyék ösztönös sugallatnak engedelmeskedve felállt, felmarkolta a táskáját, kilépett a repülő ajtaján, lesétált a lépcsőn a csúszós, nyirkos kifutópályára, és egyenletes léptekkel elindult a váróterem fényei felé. Gyenge eső paskolta az arcát.

Mielőtt belépett volna az épületbe, megállt, megfordult és körülnézett. Rajta kívül senki sem szállt le a gépről. A földi személyzet eltolta a lépcsőt, becsukták az ajtót, a gép végiggördült a betonon és felszállt. Árnyék ezt még végignézte, majd bement a csarnokba, és az egyetlen nyitva tartó pultnál bérelt egy kocsit, amiről a parkolóba érve derült ki, hogy egy kicsi, piros Toyota.

Széthajtotta a térképet, amit kapott. Kiteregette az ülésen. Eagle Point nagyjából 250 mérföldre lehetett innen, és majdnem végig sztrádán kellett vezetni. Árnyék három éve ült utoljára volán mögött.

A vihar elcsitult, ha egyáltalán eljött idáig. Hideg, tiszta idő volt. Felhők száguldoztak a hold előtt, és Árnyék egy pillanatra elbizonytalanodott, vajon a felhők mozognak vagy a hold.

Másfél órán keresztül autózott észak felé.

Kezdett későre járni. Éhes volt, és amikor tudatosult benne, valójában mennyire az, lekanyarodott a következő lejárónál, és behajtott Nottamun városába (népesség: 1301 fő). Az Amoco kútnál megtankolt, és megkérdezte a pénztárnál ülő unott nőt, melyik a legjobb hely a környéken, ahol némi ennivalóhoz juthat.

– Jack Krokodilbárja – felelte a nő. – Nyugat felé kell menni az N-es úton.

– Krokodilbár?

– Ja. Jack szerint a krokodilok egyéniséget adnak a helynek. – Fogott egy csirkesütésre invitáló mályvaszín röpcédulát – a bevételt egy kislány kapja, akinek új vesére van szüksége –, és egy térképet rajzolt a hátuljára. – Van néhány krokodilja, egy kígyója meg egy olyan nagy, gyíkszerű izéje.

– Iguána?

– Az az.

Keresztül a városon, át egy hídon, aztán még néhány mérföld, és megállt egy alacsony, szögletes épület előtt. A homlokzaton egy sörreklám világított, az ajtó mellett kólaautomata állt.

A parkoló félig üres volt. Árnyék leparkolt a Toyotával, és bement.

Odabent vágni lehetett a füstöt, és a Walking After Midnight szólt a zenegépből. Árnyék körülnézett, merre lehetnek a krokodilok, de egyet sem látott. Lehet, hogy a benzinkutas nő csak ugratta?

– Mit kér? – kérdezte a pult mögött álló férfi.

– Maga Jack?

– Jack ma szabadnapos. Paul vagyok.

– Helló, Paul. A ház csapolt söréből kérek, meg hamburgert, az összes létező feltéttel. Sült krumplival.

– Kezdésnek egy adag csilit? A legjobb csili az egész államban.

– Jól hangzik – mondta Árnyék. – Hol találom a mosdót?

A férfi egy ajtóra mutatott a sarokban, amire kitömött aligátorfejet erősítettek. Árnyék bement az ajtón.

Tiszta, világos mosdó volt. Árnyék először körbenézett a helyiségben; a szokás hatalma. („Ne feledd, Árnyék, hugyozás közben nem tudsz harcolni” – szólalt meg az agya hátsó sarkában Low Key, halkan, mint mindig.) A bal oldali piszoárhoz állt. Aztán lehúzta a sliccét, egy örökkévalóságig nyugodtan vizelt, és érezte, hogy megkönnyebbül. Elolvasta a szemmagasságban lógó, bekeretezett újságkivágást, volt egy fénykép is Jackről meg két krokodilról.

Jobbról, közvetlenül a szomszéd piszoár felől udvarias mordulás hallatszott, pedig nem hallotta, hogy bárki belépett volna a mosdóba.

A halvány öltönyt viselő férfi állva magasabbnak tűnt, mint amikor mellette ült a repülőgépen. Majdnem akkora lehetett, mint Árnyék, pedig ő nagydarab ember volt. A férfi maga elé bámult. Befejezte a vizelést, kirázta az utolsó néhány cseppet, és felhúzta a sliccét.

Aztán elvigyorodott, mint egy róka, aki most vergődött le a szögesdrót kerítésről.

– Nohát – mondta Szerda úr –, volt elég időd gondolkodni, Árnyék. Kell a munka?

VALAHOL AMERIKÁBAN

LOS ANGELES, 23:26

Egy sötétvörös szobában – ahol a fal színe leginkább a nyers májéra emlékeztet – sudár nő áll, olyan ruhában, akár egy rajzfilmfigura, túlságosan szűk selyem rövidnadrágban, keblét felnyomja az alatta megkötött sárga blúz. Fekete haját magasra tornyozva, a feje tetején összefogva hordja. Mellette alacsony férfi olívazöld pólóban és drága farmernadrágban. Jobb kezében egy tárcát tart meg egy Nokia mobiltelefont, vörös-fehér-kék előlappal.

A vörös szobában van egy ágy, amit fehér, szaténszerű lepedő és mélyvörös ágyterítő takar. Az ágy végében apró faasztalka áll, azon egy hatalmas csípőjű asszonyt ábrázoló kis kőszobor meg egy gyertyatartó.

A nő apró, vörös gyertyát nyújt a férfinak.

– Tessék – mondja. – Gyújtsd meg!

– Én?

– Igen – mondja a nő. – Ha meg akarsz kapni.

– Jobb lett volna, ha még a kocsiban leszopsz.

– Lehet – mondja a nő. – Miért, nem kívánsz? – Kezével végigsimít a testén, a combjától a kebléig, mint aki éppen egy új terméket mutat be.

A sarokban álló lámpára terített vörös selyemkendőknek köszönhetően vöröses fény terjeng a szobában.

A férfi mohó pillantással végigméri a nőt, aztán elveszi tőle a gyertyát és a gyertyatartóba löki.

– Van tüzed?

A nő egy doboz gyufát ad neki. A férfi lángra lobbant egy szálat, meggyújtja a kanócot: az meglibben, majd állandó lánggal ég tovább, ami a mozgás illúziójával ruházza fel a mellette álló, csupa mell és csípő szobrot.

– Tedd a pénzt a szobor alá.

– Ötven dolcsi.

– Annyi.

– Amikor megláttalak a Sunseten, először majdnem pasinak néztelek.

– Hát van egy pasinak ilyenje? – kérdezi a nő, és a sárga blúzból szépen lassan kiszabadítja a mellét.

– Manapság? Akadnak páran.

A nő mosolyogva nyújtózkodik.

– Igaz – mondja a nő. – Most pedig gyere és szeress.

A férfi kigombolja a nadrágját, kibújik olívazöld trikójából. A nő barna ujjai a férfi fehér vállát masszírozzák; aztán megfordítja, és szeretni kezdi, a kezével, az ujjaival, a nyelvével.

A férfinak úgy tűnik, mintha a vörös szobában eltompult volna a fény, az egyedüli fényforrás a gyertya lángja, ami ragyogó fénnyel ég.

– Mi a neved? – kérdezi a nőt.

– Bilquis – feleli az, és felnéz. – Q-val.

– Mivel?

– Nem érdekes.

A férfi most már zihál.

– Hadd dugjalak meg – mondja. – Meg akarlak dugni.

– Rendben, drágám – mondja a nő. – Mindjárt. De közben megtennél nekem valamit?

– Hé – mondja a férfi hirtelen bosszúsan –, én fizetek neked, ha elfelejtetted volna.

A nő egyetlen sima mozdulattal meglovagolja a férfit, és azt suttogja:

– Tudom, drágám, tudom, te fizetsz nekem, és hidd el, nézz csak magadra, igazából nekem kellene fizetnem, olyan szerencsés vagyok…

A férfi összeszorítja a száját, megpróbálja éreztetni a nővel, hogy az ilyen szajhahízelgéssel nála semmire sem megy, őt nem lehet ezzel levenni a lábáról; hogy ez a nő csak egy utcai ribanc, az isten szerelmére, ő pedig gyakorlatilag egy producer, aki tökéletesen tudja, hogyan kell az utolsó pillanatban feltornázni az árat, de a nő nem pénzt kér. Ehelyett azt mondja:

– Drágám, miközben jót teszel velem, miközben belém hatolsz ezzel a hatalmas, kemény szerszámmal, megtennéd, hogy imádsz engem?

– Hogy mit csináljak?

A nő előre-hátra ringatózik rajta; a férfi péniszének megduzzadt vége nedves szeméremajkaihoz dörzsölődik.

– Hívnál istennőnek? Imádkoznál hozzám? Hódolnál nekem a testeddel?

A férfi elmosolyodik. Csak ennyi?

– Persze – mondja. Végtére is mindenki mástól indul be.

A nő a lábai közé nyúl, és magába csúsztatja a férfit.

– Ez jó, ugye, istennőm? – kérdezi a férfi zihálva.

– Imádj engem, drágám – mondja Bilquis, a szajha.

– Jó – mondja a férfi. – Imádom a kebledet és a hajadat és a puncidat. Imádom a combodat és a szemedet és a cseresznyepiros ajkadat…

– Igen… – mormolja a nő, és úgy lovagolja meg, mint viharos tenger hullámait a csónak.

– Imádom a mellbimbódat, ahonnan életet adó tej csordul. A csókod méz, és kezed érintése éget, akár a tűz, és én hódolok neki. – Szavai ritmikusabbá válnak, felveszik a lökdösődő, vonagló testek ütemét. – Adj nekem a vágyadból reggel, és hozd el nekem minden este a megkönnyebbülést és a te áldásodat. Gondoskodj rólam, hogy bántatlanul járhassak a sötétben, és add, hogy ismét eljöhessek hozzád, melletted aludhassak és szeretkezhessek veled. Hódolok neked, mindennel, ami a testemben van, mindennel, ami az elmémben van, minden hellyel, ahol álmaimban jártam és… – Hirtelen elhallgat, levegőért kapkod. – Mit csinálsz? Ez elképesztő. Egyszerűen elképesztő… – Lenéz a csípőjére, oda, ahol a két test összeforr, de a nő mutatóujja megérinti az állát és hátralöki a fejét, így ismét csak az arcát és a mennyezetet látja.

– Beszélj csak, drágám – mondja a nő. – Ne hagyd abba. Hát nem jó érzés?

– Még sohasem volt ilyen jó – feleli a férfi, és komolyan gondolja. – A szemeid csillagokként lángolnak a…, francba is, a mennybolton, és ajkaid lágy hullámok, amelyek a fövenyt nyaldossák, és én hódolattal adózom nekik – és most egyre mélyebbre és mélyebbre hatol a nőbe, elektromos bizsergést érez, mintha egész alteste feltöltődött volna a szextől: priapusi, vérrel telt, boldog.

– Hozd el nekem ajándékodat – motyogja, és már nem tudja, mit beszél –, igazi ajándékodat, és tégy engem örökké… örökké… kérlek…

És akkor a gyönyör orgazmussá fokozódik, kirobbantja az elméjét a semmibe, teljesen kiüresedik a feje és a lénye és az egész valója, ahogy egyre mélyebbre hatol belé és még mélyebbre…

Lehunyt szemmel, görcsös vonaglással kiélvezi a pillanat gyönyörét; aztán rándulást érez, és úgy tűnik, mintha fejjel lefelé lógna valahonnan, bár a gyönyörnek nem szakad vége.

Kinyitja a szemét.

Amikor ismét az értelem és a gondolat után kap, először a születés pillanatára gondol, és az jut eszébe, minden félelem nélkül, a magömlés utáni tökéletesen tiszta fejjel, vajon nem valami érzékcsalódás áldozata lett-e.

Ezt látja:

Egészen mellkasig a nő testében van, és miközben hitetlenkedve és ámulva mered a látványra, a nő a vállára teszi a kezét, és gyengéden megtaszítja.

A férfi még mélyebbre csúszik belé.

– Hogyan csinálod ezt velem? – kérdezi, vagy azt hiszi, hogy kérdezi, de talán az egészet csak gondolja.

– Te csinálod, drágám – suttogja a nő. A férfi érzi, hogy a mellkasa felső részén és a hátán összeszorulnak a szeméremajkak, fojtogatják és elnyelik. Arra gondol, hogyan nézhet ez ki egy kívülálló szemszögéből. Nem érti, miért nem fél. Aztán rájön.

– A testemmel hódolok neked – suttogja, miközben a nő egyre mélyebbre nyomja saját magába. A hüvely síkosan öleli az arcát, szemét elnyeli a sötétség.

A nő végignyújtózik az ágyon, mint egy hatalmas macska, aztán ásít.

– Igen – mondja. – Pontosan.

A Nokia telefon átható hangon az Örömóda csengőhangátiratát játssza. A nő felveszi a mobilt, lenyomja az egyik gombot, és a füléhez tartja a készüléket.

Hasa lapos, szeméremajkai kicsik és szorosan zártak. Homlokán és felső ajkán verejték csillog.

– Igen? – kérdezi. Aztán azt mondja: – Nem, drágám, nincs itt. Elment.

Kikapcsolja a telefont, mielőtt elhanyatlana az ágyon, a sötétvörös szobában, aztán még egyet nyújtózik, és lehunyja a szemét, és elalszik.

MÁSODIK FEJEZET

Elmentek a temetőbe

Cadillackkel vitték

Elmentek a temetőbe

És ottfelejtették

régi dal

– VETTEM MAGAMNAK A BÁTORSÁGOT – mondta Szerda úr, amikor kezet mosott Jack Krokodiltanyáján, a mosdóban –, és a harapnivalót, amit magamnak rendeltem, az asztalodhoz vitettem. Végtére is rengeteg megbeszélnivalónk van.

– Nem hinném – mondta Árnyék. Megszárította a kezét egy papírkendővel, aztán összegyűrte és a szemetesbe hajította.

– Szükséged van a munkára – mondta Szerda. – Az emberek nem alkalmaznak börtönviselteket. A magadfajták közelében kényelmetlenül érzik magukat.

– Van munkám. Egy jó munka.

– Csak nem az Izomtanyán?

– Talán – mondta Árnyék.

– De nem. Nem vár. Robbie Burton halott. Nélküle az Izomtanya is meghalt.

– Hazudik.

– Természetesen. És remekül csinálom. Nálam jobbat nem is találsz. De attól tartok, ebben az esetben az igazat mondom. – A zsebébe nyúlt, elővett egy kicsire hajtogatott újságot, és Árnyék kezébe nyomta. – Hetedik oldal – mondta. – Gyere vissza a bárba. Az asztalnál is elolvashatod.

Árnyék kilökte az ajtót és belépett a helyiségbe. Kék cigarettafüst terjengett, a zenegépből a Dixie Cups Iko Iko című száma szólt. Árnyék halványan elmosolyodott, amikor felismerte a régi gyermekdalt.

A pult mögött álló férfi az egyik sarokasztalra mutatott. Az egyik felére egy tál csilit és egy hamburgert tettek, velük szemben egy véres marhaszelet és egy tányér sült krumpli várakozott.

Look at my king all dressed in red

Iko Iko all day,

I bet you five dollars he’ll kill you dead,

Jockamo-feena-nay

Árnyék leült az asztalhoz. Letette az újságot.

– Ma reggel szabadultam – mondta. – Ez az első étkezésem szabad emberként. Gondolom, nem bánja, ha előbb harapok valamit, és majd utána megnézem azt a hetedik oldalt.

– Semmi gond.

Árnyék megette a hamburgert. Jobb volt, mint amit a börtönben adtak. A csili sem volt rossz, de néhány kanál után úgy döntött, mégsem ez a legfinomabb az egész államban.

Laura remek csilit tudott főzni. Sovány húst használt, sötét vesebabot, apróra vágott sárgarépát, körülbelül egy üveg barna sört és frissen feldarabolt csípős paprikát. Egy ideig hagyta, hadd főjön, aztán vörösbort öntött hozzá meg citromlevet, csipetnyi friss kaprot szórt hozzá, majd végül kimérte és belekeverte saját csilikeverékét. Árnyék több alkalommal megpróbálta rávenni a feleségét, hogy mutassa meg, hogyan főz: mindent megfigyelt, onnantól kezdve, hogy Laura felszeletelte a hagymát és a fazék aljára öntött olívaolajba szórta. Még a receptet is leírta, a pontos sorrenddel együtt, egyetlen hozzávalót sem hagyott ki, és az egyik hétvégén, amikor a felesége elutazott, főzött magának egy Laura-féle csilit. Nem lett rossz – egészen ehetőre sikerült, de nem Laura csilije volt.

Az újság hetedik oldalán szereplő hír volt az első olyan beszámoló, amiből Árnyék konkrétumokat tudott meg a felesége haláláról. Nagyon furcsán érezte magát: mintha egy történetet olvasott volna Laura Moonról, aki a cikk szerint huszonhét éves volt, és a harminckilenc éves Robbie Burton autójában utazott a sztrádán, amikor átsodródtak egy kamion elé. A kamion nekivágódott Robbie kocsijának, ami pörögve lesodródott az útról.

Laurát és Robbie-t a percek alatt kiérkező mentőcsapatok húzták ki a roncsok alól. Mire beértek velük a kórházba, mindketten halottak voltak.

Árnyék ismét összehajtotta az újságot, és átlökte az asztalon Szerda felé, aki éppen egy marhaszeletet falt; a hús olyan véres volt, mintha nem is látott volna sütőt.

– Tessék. Visszaadom – mondta Árnyék.

Robbie vezetett. Biztosan részeg volt, bár a cikkben erről nem tettek említést. Árnyék elképzelte Laura arcát, amikor a felesége rájött, hogy Robbie túl sokat ivott. A jelenet mozgásba lendült a fejében, és nem lehetett leállítani: Laura Robbie-ra üvölt – azt kiáltja, húzódjon félre, aztán a kocsi csattanva ütközik a kamionnal, a kormánykerék oldalra pördül…

…a kocsi az út szélén hever, az üvegcserepek jégszilánkokként és gyémántokként csillognak a reflektorok fényében, vér gyűlik rubincseppekké a betonon. A haldoklót elviszik a roncs mellől, a halottat gyengéden kiterítik a padkán.

– Nos? – kérdezte Szerda. Végzett a marhapecsenyével, amit úgy habzsolt, mint egy éhező. Most a villájára felnyársalt krumplidarabokat majszolta.

– Igaza van – mondta Árnyék. – Nincs munkám.

Elővett a zsebéből egy negyeddollárost, írással felfelé. A levegőbe pöckölte, és még gyorsan meglökte a bal keze egy ujjával, amitől az érme pördülés közben megremegett a levegőben, aztán elkapta, és lecsapta a kézfejére.

– Fej vagy írás? – kérdezte.

– Miért? – kérdezte Szerda.

– Nem akarok olyasvalakivel dolgozni, aki pechesebb nálam. Fej vagy írás?

– Fej – mondta Szerda úr.

– Sajnálom – mondta Árnyék, és megmutatta az érmét, amire eddig rá sem pillantott. – Írás. Csaltam.

– A cinkelt játszmákban a legkönnyebb nyerni – mondta Szerda, és intő mozdulattal megrázta felé az ujját. – Nézd csak meg még egyszer.

Árnyék az érmére pillantott. A fej volt felül.

– Biztosan rosszul pöcköltem – mondta értetlenül.

– Igazságtalan vagy magaddal – mondta Szerda, és elvigyorodott. – Egyszerűen csak nagyon, nagyon szerencsés fickó vagyok. – Aztán felnézett. – Nocsak, nocsak. Bolond Sweeney. Iszol velünk valamit?

– Southern Comfort, kólával – szólalt meg egy hang Árnyék mögött.

– Megyek, szólok a pultosnak – mondta Szerda. Felállt, és elindult a pult felé.

– Meg sem kérdezi, én mit kérek? – kiáltott utána Árnyék.

– Már tudom, mit iszol – mondta Szerda, és a pulthoz lépett. A zenegépben Patsy Cline ismét rákezdett a Walking After Midnightra.

Az illető, aki Southern Comfortot kért kólával, leült Árnyék mellé. Rövid, vörhenyes szakálla volt. Farmerdzsekijén tarka felvarrók pompáztak, alatta koszos, fehér trikót hordott. A trikón ez a felirat állt:

HA NEM TUDOD MEGENNI,

MEGINNI, ELSZÍVNI

VAGY FELSZÍVNI…

AKKOR B*SZD MEG!

Baseballsapkáján a következő szöveg díszelgett:

AZ EGYETLEN ASSZONY, AKIT VALAHA SZERETTEM,

EGY MÁSIK FÉRFI FELESÉGE VOLT… AZ ANYÁM!

Hüvelykujja piszkos körmével felszakított egy puhadobozos Lucky Strike-ot, kivett egy szál cigarettát, és Árnyék felé kínálta a csomagot. Árnyék ösztönösen majdnem vett egyet – nem dohányzott, de a cigaretta jó cserealap –, aztán rájött, hogy már nem a börtönben van. Itt bárki, bármikor vásárolhat cigarettát. Nemet intett.

– Szóval a barátunknak dolgozol? – kérdezte a szakállas férfi. Nem volt józan, bár még részeg sem.

– Úgy tűnik – felelte Árnyék. – Te mivel foglalkozol?

A szakállas férfi rágyújtott.

– Kobold vagyok – mondta vigyorogva.

Árnyék nem mosolygott.

– Tényleg? – kérdezte. – Akkor nem Guinness sört kellene innod?

– Sztereotípiák. Feledkezz meg róluk – mondta a szakállas férfi. – Írország nem csak a Guinnessről szól.

– Nincs ír akcentusod.

– Mer’ baszottul régóta itt vagyok már.

– Szóval eredetileg Írországból jöttél?

– Mondtam már. Kobold vagyok. Nem Moszkvából vándoroltunk be, cseszd meg.

– Azt nem is gondoltam.

Szerda visszatért az asztalhoz; egyik mancsszerű kezében könnyedén egyensúlyozott három poharat.

– Southern Comfort kólával, Bolond Sweeney cimborám, és egy Jack Daniel’s nekem. Ezt pedig neked hoztam, Árnyék.

– Mi ez?

– Kóstold meg.

Az italnak sötéten sárgás aranyszíne volt. Árnyék belekortyolt, és különös íz áradt végig a nyelvén, egyszerre savanyú és édes. Valahol mélyen alkohol érződött benne, és egy csomó különböző zamat keveredett egymással. Kicsit arra az italra emlékeztetett, amit a börtönben készítettek szemeteskukákban rothadt gyümölcsből, kenyérből, cukorból meg vízből, de annál sokkal jobban csúszott, édesebb volt, és végtelenül furcsa.

– Oké – mondta Árnyék. – Megkóstoltam. Mi ez?

– Mézsör – felelte Szerda. – A hősök itala. Az istenek itala.

Árnyék habozva ivott még egy kortyot. Igen, most már érezni a méz ízét, gondolta. Ez volt az egyik zamat.

– Olyan, mint a must – mondta. – Mint az édes must.

– Mintha egy részeg cukorbeteg hugyozta volna ki – bólintott Szerda. – Rettenetesen utálom.

– Akkor minek hoztad ki nekem? – kérdezte Árnyék ésszerűen.

Szerda felemás szemével Árnyékra meredt. Az egyik üvegből van, gondolta Árnyék, de nem tudta eldönteni, melyik.

– Azért hoztam neked mézsört, mert ez a hagyomány. És jelenleg minden hagyományra szükségünk van. Ez pecsételi meg az alkut.

– Meg sem alkudtunk.

– Dehogynem. Mostantól nekem dolgozol. Megvédelmezel. Segítesz nekem. Elviszel egyik helyről a másikra. Időről időre nyomozgatni fogsz, elmész ide meg oda, ahol kérdéseket teszel fel. Kisebb feladatokat teljesítesz. Vészhelyzetben, de kizárólag vészhelyzetben bántod azokat, akiket bántani kell. Abban a valószínűtlen esetben, ha meghalnék, virrasztasz értem. És viszonzásképpen megfelelően gondoskodom az igényeidről.

– Át fog verni – szólalt meg Bolond Sweeney, és megdörgölte kurta szakállát. – Ez egy szélhámos.

– Hát persze, hogy szélhámos vagyok – mondta Szerda. – Éppen ezért van szükségem valakire, aki képviseli az érdekeimet.

A zenegépben lejárt a szám, és egy pillanatra minden társalgás elakadt; csend ereszkedett a bárra.

– Egyszer azt hallottam valakitől, hogy az ilyen nagy, közös csendek mindig húsz perccel egész előtt vagy után történnek – mondta Árnyék.

Sweeney a bárpult feletti órára mutatott, ami egy kitömött krokodil masszív, élettelen agyarai között pihent. Tizenegy óra húsz percet mutatott.

– Na tessék – mondta Árnyék. – Görbüljek meg, ha tudom, miért van ez.

– Én tudom – mondta Szerda.

– És megosztja velünk?

– Egy napon talán igen. Vagy nem. Idd meg a sörödet!

Árnyék egy nagy korttyal legurította az ital maradékát.

– Jéggel esetleg jobb lenne – mondta.

– Vagy nem – felelte Szerda. – Egyszerűen borzalmas.

– Úgy igaz – biccentett Bolond Sweeney. – Bocsássanak meg az urak, de elfojthatatlan, sürgető vágy támadt bennem, hogy egy kiadósat vizeljek. – Felállt és távozott; hihetetlenül nyurga volt. Két méternél is magasabb lehet, gondolta Árnyék.

A pincérnő letörölgette az asztalt és összeszedte az üres tányérokat. Kiürítette Sweeney hamutartóját, és megkérdezte, kérnek-e még valamit. Szerda ugyanazt rendelte mindenkinek, de Árnyék mézsörét ez alkalommal jéggel kérte.

– Szóval ennyi lenne a feladatod – mondta –, ha nekem dolgoznál. És persze nekem fogsz dolgozni.

– Ezt szeretné maga – mondta Árnyék. – Elmesélhetem, én mit akarok?

– Semmi sem tehetne boldogabbá.

A pincérnő kihozta az italokat. Árnyék belekortyolt a jeges mézsörbe. A jég nem javított rajta – ellenben kihangsúlyozta a savanyú ízt, ami most azután is megmaradt a szájában, hogy lenyelte a folyadékot. Azonban nincsen különösebben alkoholos zamata, nyugtatta magát Árnyék. Még nem állt készen arra, hogy berúgjon. Még nem.

Nagy levegőt vett.

– Oké – mondta. – Az életem, ami három éven keresztül semmiben sem hasonlított az ideális életre, hirtelen egy éles fordulattal még pocsékabbá vált. És van néhány dolog, amit meg kell tennem. El akarok menni Laura temetésére. El kell búcsúznom tőle. Össze kellene pakolnom a holmiját. Ha még ezután is szüksége van rám, heti ötszáz dollárt kérek kezdő fizetésnek. – Az összeget találomra mondta. Szerda tekintete semmit sem árult el. – Ha jól tudunk együtt dolgozni, hat hónap múlva ezt felemeli heti ezerre.

Szünetet tartott. Évek óta nem beszélt ennyit.

– Azt mondja, esetleg bántani kell valakit. Nos, én akkor bántok valakit, ha az megpróbálja bántani magát. De viccből vagy pénzért senkit. Nem megyek vissza a börtönbe. Elég volt belőle egyszer.

– Nem kell visszamenned – mondta Szerda.

– Nem – mondta Árnyék –, nem megyek vissza. – Kiitta az utolsó kortyot. Hirtelen felmerült benne egy kósza ötlet, valahol az agya hátsó részében, hogy hátha a mézsör oldotta meg a nyelvét. Úgy zubogtak belőle a szavak, mint a víz egy repedt tűzcsapból egy nyári napon, és ha akart volna, akkor sem tudott volna elhallgatni. – Nem kedvelem magát, Szerda úr, vagy bármi is legyen az igazi neve. Nem vagyunk barátok. Nem tudom, hogyan jutott le a gépről anélkül, hogy észrevettem volna, vagy hogyan követett idáig. De hatásos trükknek tartom. Magának van stílusa. Szóval most éppen ráérek. Még valami. Ha végeztünk, lelépek. Ha felhúzza az agyamat, akkor is lelépek. Addig magának dolgozom.

Szerda elvigyorodott. Árnyékban most tudatosult, hogy nagyon furcsa a vigyora. Hiányzott belőle a vidámság, a tréfálkozás, az öröm. Mintha egy kézikönyvből tanult volna mosolyogni.

– Nagyon jó – mondta Szerda. – Akkor megegyeztünk. És mindenben egyetértünk.

– Hát legyen – mondta Árnyék. A terem túlsó felében Bolond Sweeney negyeddollárosokat hajigált a zenegépbe. Szerda a tenyerébe köpött és kinyújtotta a kezét. Árnyék vállat vont. Ő is a tenyerébe köpött. Kezet fogtak. Szerda szorítása erősödött. Árnyék visszaszorított. Pár pillanat múlva sajogni kezdett a keze. Szerda egy fél percig még kitartott, aztán eleresztette.

– Jó – mondta. – Jó. Nagyon jó. – Újabb mosolyt villantott Árnyékra, aki arra gondolt, vajon csak képzelődött, vagy ezúttal valóban valódi örömöt látott ebben a vigyorban. – Hát akkor még egy utolsó, gonosz, hitvány, kurva mézsör, amivel megpecsételjük egyezségünket, és végeztünk.

– Én Southern Comfortot kérek kólával – mondta Sweeney, aki most támolygott vissza az asztalhoz.

A zenegép belekezdett a Who Loves the Sun? című számba a Velvet Undergroundtól. Árnyék arra gondolt, különös, hogy ilyen dal legyen egy zenegépben. Valószínűtlennek tűnt. Igaz, az egész este egyre valószínűtlenebbé vált.

Árnyék felvette az asztalról a pénzdarabot, amit az előbb felpöckölt, és élvezte az érzést, ahogyan a frissen vert érme az ujjaihoz ér, miközben jobb keze mutatóujja és hüvelykje közé pördítette. Úgy csinált, mintha egy sima mozdulattal áttette volna a baljába, de valójában óvatosan elrejtette az ujjai mögött. Bal kezét összezárta a nem létező pénzdarabon. Aztán egy másik negyeddollárost szorított a jobb keze mutatóujja és hüvelykje közé, az öklébe rejtett pénzt pedig átejtette ugyanebbe a kezébe, úgy, hogy a két érme összecsendüljön. A hang azt a téves elképzelést erősítette, hogy mindkét negyeddolláros a baljában van, pedig biztonságban lapultak a jobb kezében.

– Érmetrükkök, mi? – kérdezte Sweeney, aki felkapta az állát, és ápolatlan szakálla felborzolódott. – Na, ha érmetrükkökkel szórakozunk, akkor ezt figyeld.

Felemelt egy üres poharat az asztalról, amiben korábban mézsör volt, és a hamutartóba öntötte a jégkockákat. Aztán kinyújtotta a kezét, és egy hatalmas, aranyszínben ragyogó érmét húzott elő a levegőből. A pohárba hajította. Aztán még egy aranypénzt húzott elő a levegőből, és a pohárba dobta, ahol összecsendült a másikkal. Elővett egyet a falra erősített gyertya lángjából, egy másikat a szakállából, egy harmadikat Árnyék üres baljából, és egyesével az összeset a pohárba dobálta. Aztán lefedte a poharat az ujjaival, erősen ráfújt, és a kezéből újabb pénzdarabok potyogtak ki. A ragacsos pénzekkel teli poharat a farmerkabátja zsebébe dugta, aztán rápaskolt a zsebre, hogy megmutassa, üres.

– Tessék – mondta. – Ezt nevezem én érmetrükknek.

Árnyék, aki végig éberen figyelte az egész rögtönzött előadást, félrebiccentette a fejét.

– Erről többet akarok tudni – mondta. – Érdekel, hogyan csináltad.

– Egyszerűen megcsináltam – mondta Sweeney, mint aki hatalmas titkot oszt meg vele –, magabiztosan és stílusosan. Pontosan így csináltam. – Halkan felnevetett, előre-hátra himbálózott a sarkán, és kivillantotta hézagos fogsorát.

– Igen – mondta Árnyék. – Így csináltad. Meg kell tanítanod rá. Az alapján, amit eddig a Fösvények Álmáról olvastam, a pénzeket a poharat tartó kezedben rejtegetted, és miközben a jobb kezeddel sorban megmutattad és eltüntetted őket, beleszórtad a pohárba.

– Hát, ez pokolian melós dolognak hangzik – mondta Bolond Sweeney. – Egyszerűbb előhúzni őket a levegőből. – Felkapta a félig üres whisky-kólás poharát, alaposan megnézte, majd visszatette az asztalra.

Szerda úgy bámulta őket, mint aki most bukkant rá két új, eddig ismeretlennek hitt létformára.

– Igyál mézsört, Árnyék – mondta. – Részemről maradok Jack Daniel’s uraságnál, ami pedig az enyveskezű írt illeti…

– Egy üveg sört, lehetőleg barnát, mert arra támadt kedvem – mondta Sweeney. – Enyveskezű, mi? – Felkapta a poharát, amiben maradt még egy kevéske ital, és Szerda felé emelte, mint aki tósztot akar mondani. – Kívánom, hogy ártalmatlanul vonuljon el felettünk a vihar, és hagyjon meg minket jó erőben és egészségben – mondta, és legurította az italt.

– Szép pohárköszöntő volt – mondta Szerda. – De nem így lesz.

Újabb mézsört tettek Árnyék elé.

– Muszáj meginnom? – kérdezte az különösebb lelkesedés nélkül.

– Attól tartok, igen. Ez pecsételi meg az egyezségünket. Három az igazság, he?

– A francba – mondta Árnyék. Két nagy korttyal eltüntette a mézsört. Szájában szétáradt az erjedt méz íze.

– Tessék – mondta Szerda. – Mostantól az én emberem vagy.

– Szóval – kérdezte Sweeney – szeretnéd tudni, mi a trükk?

– Igen – mondta Árnyék. – Az ingujjadba rejtetted a pénzt?

– Sohasem volt az ingem ujjában – mondta Sweeney. Magában kuncogva ringatózott előre meg hátra, mint egy langaléta, szakállas, részeg vulkán, akit mindjárt szétvet a vidámság saját zsenialitása miatt. – Ez a világ legegyszerűbb trükkje. Megküzdök veled érte.

Árnyék megcsóválta a fejét.

– Ezt kihagyom.

– No, ez aztán szép dolog – mondta Sweeney a teremnek. – A vén Szerda kerít magának egy testőrt, és a fickó olyan beszari, hogy még bunyózni sem hajlandó.

– Nem harcolok veled – bólintott Árnyék.

Sweeney tántorgott és verejtékezett. A baseballsapkája tetejével babrált. Aztán előhúzott egy érmét a levegőből, és letette az asztalra.

– Valódi arany, ha esetleg érdekel – mondta. – Akár győzöl, akár veszítesz… és veszíteni fogsz… a tiéd, ha megküzdesz velem. Egy ekkora fickó… ki hitte volna, hogy ilyen gyáva pöcs vagy?

– Már megmondta, hogy nem harcol veled – szólt közbe Szerda. – Menj el, Bolond Sweeney. Fogd a sörödet, és hagyj minket békén.

Sweeney közelebb lépett Szerdához.

– Szóval enyveskezűnek neveztél engem, te elkárhozott, vénséges teremtmény? Te hidegvérű, szívtelen, fára akasztott öregember! – Arca lassan haragos, mélyvörös színt öltött.

Szerda tenyérrel kifelé, békéltető mozdulattal felemelte a kezét.

– Ostobaság, Sweeney. Vigyázz a nyelvedre!

Sweeney mereven bámulta. Aztán a nagyon részegek komolyságával azt mondta:

– Egy gyáva embert szerződtettél. Szerinted mihez kezdene, ha most megütnélek?

Szerda Árnyékhoz fordult.

– Ebből elegem van – mondta. – Intézd el.

Árnyék felállt, és Bolond Sweeney arcába nézett: milyen magas ez az ember? – gondolta ámultan.

– Zavarsz minket – mondta. – Részeg vagy. Ideje távoznod.

Sweeney arcán lassú mosoly áradt szét.

– Na végre – mondta. – A kaffogó kiskutya végre hajlandó harcolni! Hé, népek! – kurjantott fel, hogy mindenki hallja. – Ebből majd tanulni fog! Ezt nézzétek! – Hatalmas ökle Árnyék felé lendült. Árnyék hátrahőkölt: Sweeney telibe kapta a jobb szemét. Fényes pacák villantak fel előtte, és fájdalmat érzett.

És ezzel kezdetét vette a küzdelem.

Sweeney stílus és technika nélkül küzdött, kizárólag a harc öröméért: hatalmas, süvítő félkörívesekkel, de legalább olyan gyakran ütött mellé, mint ahányszor talált.

Árnyék védekezve, óvatosan verekedett, vagy hárította Sweeney csapásait, vagy kikerülte őket. Teljesen tudatában volt, hogy közönségük van. A vendégek szemrehányó morgással elhúzták az asztalokat az útból, hogy a két férfinak elég helye legyen bunyózni. Mindvégig érezte magán Szerda pillantását, és látta cseppet sem vidám vigyorát. Ez egy próba, ez nyilvánvaló volt, de miféle próba?

Árnyék a börtönben megtanulta, hogy kétfajta bunyó létezik: a ne-baszakodjatok-velem bunyók, ahol a lehető leghatásosabban és leglátványosabban küzdöttél, és a magányos, igazi küzdelmek, amelyek gyorsak voltak, kemények és kegyetlenek, és mindig másodpercek alatt befejeződtek.

– Hé, Sweeney – nyögte zihálva –, miért harcolunk?

– A harc öröméért – mondta Sweeney, aki kijózanodott, vagy legalábbis látszólag nem volt részeg. – A harc tiszta, gonosz, elbaszott öröméért. Nem érzed a gyönyört az ereidben, ami úgy gyülemlik fel benned, mint a növényekben az éltető nedv tavasszal? – Vérzett a szája. Akárcsak Árnyék ökle.

– Szóval hogyan is csináltad az a trükköt? – kérdezte Árnyék. Hátrahőkölt és elfordult, a vállával hárított egy csapást, amit az arcának szántak.

– Igazság szerint már az első alkalommal megmondtam, hogyan csináltam – mordult fel Sweeney. – De hát azok vakok leginkább… au! Ez jó volt!… akik nem hajlandóak látni.

Árnyék egy kurta horoggal visszalökte Sweeney-t az asztalra; üres poharak és hamutartók zuhantak csörömpölve a padlóra. Árnyék akkor megadhatta volna neki a kegyelemdöfést. A férfi teljesen védtelen volt, így kiterülve egyetlen mozdulatra sem lett volna képes.

Szerdára pillantott, aki biccentett. Árnyék lenézett Bolond Sweeney-re.

– Végeztünk? – kérdezte. Bolond Sweeney tétovázott, aztán bólintott. Árnyék elengedte, és hátralépett. A ziháló Sweeney leugrott az asztalról, és felállt.

– A nagy büdös francokat! – ordította. – Addig nincs vége, amíg én nem mondom! – Aztán elvigyorodott, és öklét meglendítve Árnyékra vetette magát. Rálépett egy jégkockára, és vigyora rémült, eltátott szájú fintorrá változott, amikor kicsúszott alóla a lába. Tarkója jól hallható puffanással csapódott a padlónak.

Árnyék Bolond Sweeney mellkasára térdelt.

– Másodszor is megkérdezem: végeztünk?

– Akár úgy is lehet, aszondom – mondta Sweeney, és felemelte a fejét a padlóról –, mert úgy csorog ki belőlem a harc öröme, mint kisgyermekből a pössentés egy forró nyári napon a medencében. – És kiköpte a szájában felgyülemlett vért, és lehunyta a szemét, és horkolni kezdett, mély, bámulatos horkantásokkal.

Valaki megveregette Árnyék hátát. Szerda egy üveg sört nyomott a kezébe.

Jobb íze volt, mint a mézsörnek.

Amikor Árnyék felébredt, egy szedán hátsó ülésén hevert. A reggeli napsütéstől nem látott semmit, és fájt a feje. Tétován felült, és megdörzsölte a szemét.

Szerda vezetett, közben hamisan dúdolt. A pohártartóban papír kávéscsésze állt. Az első benyomások alapján egy sztrádán hajtottak, egyenletes hetvenöt mérföld per órás sebességgel. Az anyósülés üres volt.

– Hogy érzed magad ezen a csodaszép reggelen? – kérdezte Szerda anélkül, hogy megfordult volna.

– Mi történt a kocsimmal? – kérdezte Árnyék. – Bérelt autó volt.

– Bolond Sweeney visszavitte helyetted. Ez is része volt az alkunak, amit múlt éjjel kötöttetek. A verekedés után.

– Milyen verekedés? – Árnyék megdörgölte az arcát, aztán megvonaglott a fájdalomtól. Igen, verekedett. Most már emlékezett egy magas, vörös szakállas férfira is, meg a lelkes közönség vidám kurjongatására. – Ki győzött?

– Szóval nem emlékszel? – kérdezte Szerda kuncogva.

– Nem különösebben – felelte Árnyék. A fejében nyugtalanul mocorogtak a múlt éjjeli beszélgetések foszlányai. – Van még abból a kávéból?

A nagydarab férfi az ülés alá nyúlt, és bontatlan üveg ásványvizet nyújtott hátra.

– Tessék. Biztosan kiszáradtál. Pillanatnyilag ez többet használ, mint a kávé. A következő benzinkútnál megállunk, és szerzünk neked reggelit. Az sem árt, ha rendbe szeded magad. Úgy nézel ki, mintha átment volna rajtad egy kecske.

– Úthenger – mondta Árnyék.

– Kecske – mondta Szerda. – Hatalmas, loncsos, bűzölgő kecske, óriási agyarakkal.

Árnyék lecsavarta az ásványvizes palack tetejét és ivott. Kabátzsebében súlyosan megcsörrent valami. A zsebébe nyúlt, és egy pénzdarabot húzott elő, akkorát, mint egy negyeddolláros. Nehéz volt és mélysárga. Ráadásul enyhén ragadt. Árnyék a klasszikus mozdulattal eltüntette a jobb tenyerében, majd elővarázsolta a középső és a gyűrűsujja közül. Aztán megint eltüntette, és a kisujja meg a mutatóujja közé szorította, hogy ne látszódjon a másik oldalról, alábújtatta a két középső ujját, és könnyedén visszapattintotta a kézfejére. Végül a baljába pottyantotta, és zsebre vágta az érmét.

– Mi a nyavalyát ittam tegnap este? – kérdezte. Az elmúlt éjszaka eseményeinek emlékei egészen megszaporodtak, és ugyan se formájuk, se értelmük nem volt, de határozottan kezdtek visszatérni.

Szerda egy táblára pillantott, ami azzal kecsegtetett, hogy a következő lehajtó egy benzinkúthoz vezet, és beletaposott a gázba.

– Erre sem emlékszel?

– Nem.

– Mézsört ittál – mondta a férfi széles vigyorral.

Mézsör.

Igen.

Árnyék hátradőlt az ülésen, meghúzta az ásványvizes palackot, és hagyta, hadd mossa végig az elmúlt este összes eseménye. Némelyikre már emlékezett is. Volt, amire nem.

A benzinkútnál Árnyék vásárolt egy tisztasági csomagot, ami egy eldobható borotvát, egy adag borotvahabot, egy fésűt, egy fogkefét meg egy apró tubus fogkrémet tartalmazott. Aztán bement a férfimosdóba és megnézte magát a tükörben.

Az egyik szeme alatt volt egy horzsolás – amikor próbaképpen megnyomkodta, rájött, hogy mennyire fáj –, és az alsó ajka megduzzadt. A haja úgy állt, mint egy szénaboglya, és többé-kevésbé úgy festett, mint aki az előző este egyik felét verekedéssel töltötte, a másik felében pedig felöltözve aludt egy autó hátsó ülésén. A háttérből cincogó zeneszó hallatszott: beletelt némi időbe, amíg felismerte a Beatlestől a Fool on the Hillt.

Megmosta az arcát a mosdó mellett talált folyékony szappannal, aztán elővette a borotvahabot, és megborotválkozott. Benedvesítette a haját, és hátrafésülte. Fogat mosott. Aztán a langyos vízzel leöblítette az arcáról a maradék szappant meg fogkrémet. Alaposan megbámulta a tükörképét: simára borotvált arc, vörös, feldagadt szem.

Arra gondolt, mit szólna Laura, ha így látná, aztán eszébe jutott, hogy Laura soha többé nem szól már semmit, és látta, hogy a tükörben megvonaglik az arca, de csak egy pillanatra.

Kiment.

– Úgy nézek ki, mint egy darab szar – mondta Árnyék.

– Hát persze – bólintott Szerda.

Szerda egy csomó rágcsálnivalót pakolt a kassza elé, hogy a benzinnel együtt kifizesse, és a pénztárban ülő, rágózó fiatal lány legnagyobb bosszúságára kétszer meggondolta magát, vajon kártyát vagy készpénzt akar-e használni. Árnyék figyelte, hogyan lesz Szerda egyre idegesebb és mentegetőzőbb. Hirtelen nagyon öregnek tűnt. A lány visszaadta a pénzt, lehúzta a kártyát, aztán odaadta a nyugtát, majd elvette a pénzt, aztán visszaadta a pénzt és elvett egy másik kártyát. Szerda láthatóan a sírás küszöbén állt, öregember volt, aki elveszetten ácsorgott a modern világ könyörtelen műanyagáradatában.

Árnyék megnézte a telefont, és a ráaggatott „Nem működik!” táblát.

Kisétáltak a fűtött üzletből és lélegzetük felhőként gomolygott a levegőben.

– Vezessek? – kérdezte Árnyék.

– Isten őrizz – felelte Szerda.

Visszatértek a sztrádára: megbarnult fűvel borított rétek suhantak el mellettük mindkét oldalon. A fák kopaszok és halottak voltak. Két fekete madár bámulta őket egy telefondrótról.

– Hé, Szerda!

– Mi van?

– Ha jól láttam, egyáltalán nem fizetted ki a benzint.

– Valóban?

– Ha jól láttam, a végén a lány fizetett neked azért a kiváltságért, hogy kiszolgálhatott téged. Szerinted rájött azóta?

– Sohasem jön rá.

– Mi vagy te valójában? Egy kisstílű szélhámos?

Szerda bólintott.

– Igen – mondta. – Azt hiszem, igen. Többek között.

Átsorolt a bal oldali sávba, hogy megelőzzön egy kamiont. Az ég komor volt és egyenletesen szürke.

– Havazni fog – mondta Árnyék.

– Igen.

– Sweeney. Végül megmutatta a trükköt az aranypénzekkel?

– Ó, igen.

– Nem emlékszem.

– Majd eszedbe jut. Hosszú éjszaka volt.

Néhány apró hópehely csapódott a szélvédőnek és pillanatokon belül elolvadt.

– A feleséged teste jelenleg a Wendell Ravatalozóban fekszik – mondta Szerda. – Aztán ebéd után átviszik a temetőbe és elhantolják.

– Honnan tudod?

– Telefonáltam, amíg te a klotyóban voltál. Tudod, merre van a Wendell Ravatolozó?

Árnyék bólintott. Szédítően kavarogtak előttük a hópelyhek.

– Ez az a lehajtó – mondta Árnyék. A kocsi lekanyarodott a sztrádáról, és elhajtott az Eagle Point északi részén álló motelek mellett.

Három év telt el. Igen. A Super-8 motelt lebontották, a helyére egy Wendy’s került. Több volt a jelzőlámpa és az ismeretlen kirakat. Behajtottak a belvárosba. Árnyék megkérte Szerdát, hogy lassítson az Izomtanya mellett. HALÁLESET MIATT BIZONYTALAN IDEIG ZÁRVA, hirdette a kézzel írott papírlap az ajtón.

Balra, ki a főutcára. Egy új tetoválószalon és a katonaság toborzóirodája, aztán a Burger King és Olsen ismerős, változatlan vegyesboltja, majd végül a Wendell Ravatalozó sárga téglás épülete. Az utcára néző ablakban neonfelirat hirdette, hogy ez AZ ÖRÖK NYUGALOM HÁZA. Az ablak alatt felszenteletlen, sima és üres sírkövek álltak.

Szerda bekanyarodott a parkolóba.

– Szeretnéd, ha bemennék? – kérdezte.

– Nem különösebben.

– Jó. – Felvillant a vigyor, jókedv nélkül. – Van néhány dolog, amit elintézhetek, amíg te végső búcsút veszel. Az Amerika motelben leszek. Gyere oda, ha végeztél.

Árnyék kiszállt a kocsiból, és nézte, ahogy Szerda elhajt. Aztán bement az épületbe. A félhomályos folyosón virágok és bútorpaszta illata terjengett, éppen csak árnyalatnyi formaldehiddel és az elmúlás szagával keveredve. A folyosó túlsó végéből nyílt a kápolna.

Árnyék most vette észre, hogy a kezében rejtegeti az aranypénzt, először a kisujja és a mutatóujja közé szorítva, onnan pedig a hüvelykje alá csúsztatva, és ezt ismételgeti állandóan. Megnyugtató volt érezni a súlyát.

A felesége neve ott volt a folyosó túlvégén, az ajtó mellé kifüggesztett papírlapon. Árnyék bement a kápolnába. A legtöbb embert ismerte: Laura családtagjai és munkatársai voltak, meg néhány barátja.

Mindannyian felismerték. Látta az arcukon. De senki sem mosolygott rá, senki sem köszönt.

A helyiség túlsó végében egy emelvény állt, azon pedig egy krémszínű koporsó, és többvázányi virág volt körülötte: skarlátvörösek és sárgák és fehérek és sötét vérszínű lilák. Árnyék tett egy lépést előre. Innen már látta Laura testét. Nem akart továbbmenni; nem mert kisétálni sem.

Sötét öltönyt viselő férfi szólította meg – valószínűleg a ravatalozó személyzetéhez tartozhatott, gondolta Árnyék.

– Uram? Szeretné aláírni a részvét és az emlékezés könyvét? – és a kis állványra helyezett, nyitott, bőrkötéses könyvre mutatott.

Árnyék precíz kézírásával bejegyezte a dátumot meg azt, hogy ÁRNYÉK, aztán lassan azt is odaírta mellé, hogy (KUTYUSKA), letette a tollat, és elindult a terem túlsó vége felé, ahol az emberek álltak, meg a koporsó, meg az a valami a krémszín koporsóban, ami már nem volt Laura többé.

Alacsony nő lépett be az ajtón, és tétovázva megállt. Haja rézvörös volt, ruhája drága és nagyon fekete. Gyászruha, gondolta Árnyék, aki jól ismerte a nőt. Audrey Burton volt, Robbie felesége.

Audrey egy csokor alufóliába csavart ibolyát tartott a kezében. Ilyen csokrokat gyerekek készítenek júniusban, gondolta Árnyék. De ilyenkor nem nő ibolya.

Audrey egyenesen Árnyékra nézett, de nem ismerte fel. Átsétált a termen, Laura koporsójához. Árnyék követte.

Laura lehunyt szemmel feküdt a koporsóban, karját összefonta a mellkasán. Visszafogott, kék kosztümöt viselt, amit Árnyék még sohasem látott. Hosszú, barna haját kifésülték az arcából. Laura volt és mégsem: aztán Árnyék rájött, hogy a póz az, ami természetellenes. Laura mindig nyugtalanul aludt.

Audrey Laura mellkasára helyezte a csokornyi ibolyát. Aztán egy pillanatig mozdulatlanul állt ott, összeszorított, áfonyaszín ajkakkal, majd Laura halott arcába köpött.

A köpet Laura orra mellé fröccsent és lassan a fülére csöpögött.

Audrey a kijárat felé tartott. Árnyék sietve megindult utána.

– Audrey? – kérdezte. A nő ezúttal már felismerte.

– Árnyék? Megszöktél? Vagy kiengedtek?

Árnyék kíváncsi volt, vajon Audrey nyugtatókat szed-e. Hangja távoli volt és közönyös.

– Tegnap kiengedtek. Szabad ember vagyok – mondta Árnyék. – Mi a fene ez az egész?

A nő megállt a sötét folyosón.

– Az ibolya? Mindig ez volt a kedvenc virága. Amikor kislányok voltunk, együtt jártunk ibolyát szedni.

– Nem az ibolyára gondoltam.

– Ó, hogy arra – mondta a nő. A szája sarkából letörölt egy láthatatlan nyálcseppet. – Nos, azt hiszem, ez nyilvánvaló.

– Nekem nem, Audrey.

– Nem mondták el neked? – Hangja rideg volt és érzelemmentes. – Amikor a feleséged meghalt, a férjem farka volt a szájában.

Sarkon fordult és kisétált a parkolóba. Árnyék hosszasan nézett utána.

Utána visszament a koporsóhoz. Addigra valaki letörölte a köpést.

Egyetlen megjelent gyászoló sem bírt Árnyék szemébe nézni. Azok, akik egyáltalán odamentek hozzá, lehajtott fejjel beszéltek, a lehető legszűkszavúbban motyogva részvétüket nyilvánították, majd elmenekültek.

A temetés ebéd után volt. Árnyék a Burger Kingben evett. Laura krémszín koporsóját átszállították az egyik felekezethez sem tartozó, kicsi temetőbe a város szélén: a dombos, fákkal benőtt, bekerítetlen réten fekete gránit és fehér márvány sírkövek álltak.

Árnyékot a ravatalozó halottaskocsija vitte ki a temetőbe, Laura anyjával együtt. Mrs. McCabe láthatóan úgy gondolta, hogy Árnyék felelős Laura haláláért.

– Ha itt lettél volna – mondta –, ez nem történt volna meg. Nem is tudom, minek ment hozzád. Már akkor megmondtam neki. Számtalanszor megmondtam neki. De sohasem hallgatnak az anyjukra, igaz? – Elhallgatott, és alaposabban megnézte Árnyék arcát. – Verekedtél?

– Igen – mondta Árnyék.

– Barbár – mondta a nő, aztán összepréselte a száját, és úgy felszegte a fejét, hogy a végén remegni kezdett az álla, és egyenesen maga elé meredt.

Árnyék meglepetésére Audrey Burton is ott volt a temetésen, a hátsó sorban. Befejeződött a kurta istentisztelet, a koporsót leeresztették a hideg földbe. Az emberek hazamentek.

Árnyék maradt. Zsebre vágott kézzel állt ott, reszketett, és a földbe vájt gödröt nézte.

Felette acélszürke volt az ég, üres és lapos, mint egy tükör. Szabálytalan időközökben újra meg újra rákezdett a havazás, kísértetiesen áttetsző hópelyhek bukfenceztek körülötte.

Valamit mondani akart Laurának, és kész volt addig várni, míg eszébe jut, mi is az. A világból lassan kifakultak a színek és a fények. Árnyék lába kezdett elgémberedni, keze és arca fájt a hidegtől. Melegséget keresve a kabátzsebébe dugta a kezét, és ujjai összezárultak az aranypénzen.

A sírgödörhöz sétált.

– Ezt neked hoztam – mondta.

A koporsóra már szórtak néhány lapát földet, de a gödör távolról sem volt még tele. A sírba hajította a pénzdarabot, Laurához, aztán szórt még földet a lyukba, az érmére, nehogy egy kapzsi sírásó észrevegye. Letisztogatta a kezéről a földet, és azt mondta:

– Jó éjt, Laura. – Aztán azt:

– Sajnálom.

A város fényei felé fordult, és elindult vissza, Eagle Point felé.

A motel jó két mérföldre volt innen, de három börtönben töltött év után úgy gondolta, szívesen gyalogolna, és csak gyalogolna, ha kell, hát örökké. Csak sétálna észak felé, aztán kikötne Alaszkában, vagy dél felé fordulna, Mexikóba menne, vagy azon is túl. Elmehetne Patagóniába vagy a Tűzföldig. Megpróbálta felidézni, honnan kapta a nevét az a vidék: eszébe jutott egy gyerekkori olvasmányélménye a csupasz vademberekről, akik a tűz mellett kuporogva próbálták elűzni a hideget…

Autó fékezett mellette. Zümmögve leereszkedett az ablaka.

– Nem akarsz autózni, Árnyék? – kérdezte Audrey Burton.

– Nem – mondta Árnyék. – Veled főleg nem.

Sétált tovább. Audrey három mérföldes sebességgel gurult mellette. Hópelyhek táncoltak a reflektorok fényében.