Rebecca Blackhorse

Made in Japan No. 4

A mangaka

© 2022 Rebecca Blackhorse

Borító terv: Rebecca Blackhorse

Minden jog fenntartva. A szerző írásos jóváhagyása nélkül ez a könyv sem részleteiben, sem egészében nem sokszorosítható.

Korrektor: Siklósi Katalin

Második kiadás, Magánkiadás 2022

ISBN 978-615-01-3227-3

A Made In Japan sorozat kötetei:

Családi ereklye

Japán juhar

A gésa mosolya

A mangaka

Jádeasszony

Otokojaku

Tangó az ördöggel

Lezárt ügyek

Múmiák

Ír kávé

1. Mit hoz egy szeles hétfő?

Kudara Eicsiro feltette a vezeték nélküli fülhallgatót a fejére, és ugyanabban a pillanatban a valóságból átlépett egy fantáziavilágba. A csendes seattle-i lakás nappalijában kialakított dolgozószobájából a saját képzeletében létező Tokió villogó reklámfeliratokkal és hatalmas képernyőkkel tarkított utcáira.

Kudara egy még kevésbé ismert mangaka volt, aki első nagy sorozatának következő darabján dolgozott. Nem tartozott azok közé, akik már a húszas éveikben ontották magunkból a képregényeket, ő ugyanis valamivel később, a harmincadik születésnapja után döbbent rá, hogy van tehetsége a dologhoz.

A jogi kar elvégzését követően egy unalmas ügyvédi karrier várt rá tele egymáshoz igencsak hasonlatos válóperekkel, amelyekbe mellesleg elég hamar bele is unt. Éppen ezért kevés jó barátja közül az egyik, aki felfigyelt a Kudarán egyre inkább eluralkodó fásultságra, egy spéci ceruzakészletet és egy könyvet ajándékozott arra a bizonyos születésnapra. Az ünnepelt először nemigen tudta, hogy mit kezdhetne a Hogyan rajzoljunk mangát? című kötettel, és az egész csomagot behajította egy üres fiókba. Hónapokig felé sem nézett, és már teljesen meg is feledkezett róla, amikor egyszer rendrakás közben véletlenül rábukkant. Mosolyogva lapozgatta a könyvet, amely mosoly inkább a születésnapi őrületnek, mint az ajándéknak szólt, de közben kezdett olyan érzése lenni, ezt ő is simán meg tudná csinálni.

„Miért is ne?” – futott át az agyán, majd elővett egy üres géppapírt, és neki is látott egy egyszerűbb figura felvázolásának. Saját maga is meglepődött, hogy a keze milyen könnyedén engedelmeskedik, és hogy szinte még erőfeszítésébe sem került egy hatalmas szemekkel rámeredő, pisze orrú kislány megalkotása. Igaz, annak idején az iskolapadban sem okozott különösebb nehézséget, ha rajzolnia kellett.

De a géppapír hosszú távon nem bizonyult megfelelő alapanyagnak, így Kudara egy internetes oldalon alaposan bevásárolt a papírok mellé jó néhány olyan kelléket, amelyek az említett weboldal szerint nélkülözhetetlenek.

Ettől kezdve, ha akadt némi szabadideje, vagy olyan hangulatban volt, folyamatosan rajzolt. Az ajándék kiadványnak hamar a végére ért, és mivel egyre több időt töltött a ceruzák és vázlatok társaságában, egyre nagyobb éhséggel falta a „segédtankönyveket”.

Egy évvel később azon kapta magát, hogy jóformán alig van ügyfele, viszont egyre több mappát töltenek meg a rajzai. Lassan kialakult a stílusa, és a lányos kinézetű alakok között megjelent néhány barázdált arcú, kiábrándult tekintetű fickó, bár a triplamellbőségű cicababák látványelemként továbbra is keményen tartották magukat a frontvonalban. A felismerés után már csak egy lépés választotta el Kudarát attól, hogy nekilásson egy saját világ megalkotásának, és így született meg Makato Aki tokiói rendőrtiszt története, amely végül az angol változatban és a kiadó unszolására a roppant figyelemfelkeltő Jakuzavér címet kapta.

Kudara Eicsiro a rendőrtiszt Makato figuráját egy valódi, hús-vér emberről mintázta, akit többször is látott nyilatkozni a Tokió TV híradójában. Az illetőt Ogivara Harukinak hívták, és Kudara egyik ismerőse, akinek jó kapcsolatai voltak a tokiói rendőrséggel, bőséges felvilágosítást tudott adni a férfiról. Kudarát teljesen magával ragadta Ogivara személyisége, éppen ezért nem is tett mást, csak a valóságot egyszerűen átültette a manga lapjaira.

A helyszín, vagyis Tokió, adott volt, a főbb szerepeket pedig Makato mellett a Josioka-gumi, vagyis Josioka-csoport emberei alakították. Makato Aki ellenfele a fiatal, de igen ambiciózus és kegyetlen Josioka Mito volt, akit a rendőrtiszt hiába próbált meg elkapni, mivel a jakuza valahogy az utolsó pillanatban mindig kicsúszott a kezei közül. Az első rész egy véres és váratlan felütéssel kezdődött: Josioka Mito levágta Makato társának a fejét – aki egyben a rendőrtiszt legjobb barátja is volt. Azóta persze már sok fej, kisujj és egyéb testrész hullott Tokió utcáin, vagyis a Jakuzavér lapjain. A drámában, erőszakban és fordulatokban bővelkedő történet hatodik kötete volt jelenleg a nyomdában, és Kudara a következő, hetedik rész oldalain dolgozott ezen az estén.

Az előző nap végre megjött az ihlet, és ráérzett a kellően frappáns nyitójelent hangulatára. Valójában persze ismét a valóság volt a segítségére. Öt napja ugyanis hiába törte a fejét, egyetlen ép gondolat sem jutott az eszébe, és hiába rajzolt meg egymás után több oldalt, végül mind a papírkosárban kötött ki. Este azonban kinézve az ablakon azt látta, hogyan cibálja az erőszakos szél a ház előtt álló hatalmas szikomorfa koronáját. Kudara elgondolkodott, majd felcsillant a tekintete. Az első négy oldal pár órán belül el is készült, aztán lefeküdt aludni.

A hétfő azonban nem egészen olyanra sikeredett, mint ahogyan tervezte. Délelőtt a kiadóhoz kellett mennie, és ott alaposan összeveszett a szerkesztővel, aki csak úgy barátilag megjegyezte, hogy ha már úgyis felnőtteknek készül a sorozat, Kudara felhagyhatna végre a rögeszméivel, és néha azért szerelmeskedhetnének is a szereplők, persze főként a Rügyező szilvaág karaokebár csinos hostesseivel. Mindez lazán belefért volna a Jakuzavér által képviselt műfajba, de Kudara Eicsiro már a kezdetektől szándékosan kerülte a témát, mivel olyasféle hőskultusz megalkotásán fáradozott, mint az ízig-vérig amerikai, Clint Eastwood-féle karakterek, csak japán köntösbe, illetve kimonóba bújtatva. Éppen ezért a számára teljességgel abszurdnak tűnő ötlet hallatán Kudara majdnem a fickóra borította a dohányzóasztalt, de végül meggondolta magát, és csak annyit dörmögött vissza, hogy ezt később még megvitathatják. Hazafelé menet azonban egészen megbékélt a gondolattal, és mire a lakása bejárati ajtajához ért, már ki is bontakozott előtte egy lírai szerelmi szál Josioka Mito és egy jobb sorsra érdemes utcalány között.

Kudara épphogy becsukta maga mögött az ajtót, szinte azonnal csöngettek. Néhány fiatal egyetemista, az Kudara Eicsiro Fanclub oszlopos tagjai – a mag –, ugrott fel hozzá, akikkel muszáj volt pár sört ledönteni fél tucat pizza kíséretében, miközben kitárgyalták, hogyan rohan a világ a saját végzete felé, és milyen jó, hogy az ember néha, ha csak pár percre is kikapcsolhat egy-egy jó sztorit olvasva, de azért a Jakuzavér folytatásáról is esett némi szó. A harmadik sör után már mindenki egyetértett azzal, hogy Mito karakteréhez tökéletesen illik a Kudara által felvázolt újítás, és ez teljesen meggyőzte a mestert is arról, hogy olykor – nagyon-nagyon-nagyon ritkán – a szerkesztőnek is lehetnek jó ötletei.

Kudara Eicsiro, aki egy gaidzsin szemével nézve a legátlagosabb japán fickónak tűnt, nem volt kifejezetten a lányok kedvence – egyetlen kivétellel. Általában egy lazán öltözött irodistára emlékeztetett, aki szokatlanul nagy lencséjű szemüveget visel. Nem volt igazán társaságkedvelő sem, jobban szeretett inkább csendesen meghúzódni egy magányos sarokban, amely szokását csak felerősítette a mangarajzolás. A szerkesztőségen kívül kevés helyet látogatott, néha feltűnt egy-egy kiállításon vagy mangafesztiválon, vagy a rajongók és barátok unszolására olykor kiruccant egy-egy közeli bárba. Az olyan váratlan látogatások, mint ez a jelenlegi is, jelentették számára azt, amit mások társasági életnek neveznek. Még ha először kissé dühös is volt azért, amiért csak úgy rátörtek, végül mindig megenyhült a lelkesen ragyogó arcok láttán.

Este hat körül járhatott, amikor a mag utolsó tagja is kitántorgott az ajtón. Ezután a mester egy rövid szunyókálást követően, csak úgy amerikai módra főzött egy nagy adag kávét, és gyorsan magába döntötte a felét. Egy alapos szellőztetés és a rögtönzött író-olvasótalálkozó nyomainak arrébb söprése után Kudara előkészítette a nappali sötétebb és egyúttal nyugodtabb oldalán felállított rajzasztalt, hogy folytassa az előző éjjel megkezdett történetet.

Ehhez a jelenthez egy dark metal együttes kissé borongós albumát választotta. Pár taktust követően az énekes – a rosszmájú kritikusok szerint mély, repedtfazék-hangon ordibáló részeges alak – a sátánról kezdett el üvöltözni egy félig latin, félig angol zagyva nyelven. Kudarát sosem a szöveg kötötte le, mert amint rajzolni kezdett, jóformán nem is hallotta a fickó hangját. A hangzás és a ritmus viszont tökéletes alkalmas volt arra, hogy elnyomjon minden külső zajt. Ez pedig elengedhetetlen volt a koncentráláshoz.

Kudara nekilátott az ötödik oldalnak. Három képregénykockát tervezett oda. Az első, amely az oldal kétharmadát elfoglalta volna, a pult előtt sorban álló Makato Akit ábrázolta. Mint a korábbi négy oldalból kiderült, azon a szeles estén Makato, miután elbúcsúzott a kollégáitól, hazafelé indult. Útközben azonban betért egy étkezdébe, hogy egy nagy adag tojásos üvegtésztát, párolt halat és zöldséget vegyen vacsorára. A pultnál egy csinos fiatal lány állt triplamellbőséggel – az elhagyhatatlan karakter – bármely pillanatban szétrepedő blúzban, amihez valószínűtlenül vékony derék társult, és az egészségügyi felügyelet szempontjából helytelenített, derékig érő szanaszét lebegő szőke hajkorona. A lány mellett állt a szakács, aki a hatalmas serpenyőt emelgette: tiszta izom, tagbaszakadt fazon, aki elvörösödött, ahogy a lány rámosolygott, mint az előző oldal képkockáin láthattuk. A sötét öltönyt viselő Makato ráncoktól barázdás arca merőben más benyomást keltett, mint a pultos lány bájos pofikája. A rendőrtiszt fáradtan bámult maga elé, és várt.

A következő kisebb kocka az utca felőli üveget mutatta, amelyen keresztül egy árny rajzolódott ki. Az árny Makatót figyelte, aki vagy nem vette észre – talán a kimerültségtől –, vagy csak úgy tett, mintha nem venné észre.

Az oldal utolsó kockája a kintről leskelődő arcát ábrázolta volna. Néhány elmosódott vonal, amelyekből a szakavatott olvasó azonban rögtön tudja, hogy nem lehet más, mint…

Kudarát hirtelen egy kéz ragadta meg hátulról, aztán egy másik zsebkendőt nyomott az orrához. Furcsa szagot érzett, aztán elsötétült minden.

A szél makacsul ragaszkodott Edward Williams – saját bevallása szerint kevésbé különleges FBI-ügynök – vékony, fekete kabátjához, és úgy emelgette, mintha csak könnyű tollpihe volna. De Williams szintén ragaszkodott a fent említett ruhadarabhoz, így összegombolta magán, ami azonban a kabát szárnyait nem igazán rögzítette, ezért ebben pillanatban egy olyan madárra hasonlított, akinek szokatlanul lent nőttek ki a szárnyai. Aztán zsebre dugott kézzel igyekezett minél kisebb támadási felületet biztosítani a heves légáramlatok számára.

A cél, hogy Williams eljusson a Pontiachoz, ami a túloldalon parkolt, az első pillanatban nem tűnt túl nehéznek. Igaz, hogy a pajkos szél játékának köszönhetően a levegő ismeretlen eredetű falevelekkel és némi porral volt dúsítva, de ez nem lehet akadály egy olyan FBI-ügynök számára, aki hosszú évekig élt Chicagóban, amit köztudottan a Szelek városának is neveznek.

Williams egy pillanatra megállt, körbenézett, majd hunyorogni kezdett, mert egy kisebb adag homok került a szemébe. Motorzaj ütötte meg a fülét, ezért inkább hátralépett, és miközben vadul pislogott, azt találgatta, hogy a hang forrása távolodik vagy közeledik. Az autó meggondolhatta magát, mert pár másodperccel később csak a szél zúgását lehetett hallani, valamint az utcán átszáguldó Seattle Today gyűrött lapjainak zörgését.

Williams ismét körbenézett, majd gyors léptekkel átvágott az úttesten. Előszedte a kulcsot a jobb zsebéből, és bevágódott a kormány mögé. A Pontiac biztonságosnak tűnő, zárt belsejéből szemlélte az alkonyatba borult utcát, amelyen jelenleg, illetve lassan két napja, rendületlenül a szél garázdálkodott. Sőt, a garázdálkodás közben az egyik emeleti erkélyről egy virágcserepet is ledöntött, ami immár Williams kocsijának motorháztetejét díszítette – bár az autón számos horpadás akadt, így ez nem számított igazán drámai változásnak.

„Ha így haladunk, holnap megfelelő szélirány esetén nem a Pontiac kell, hanem egy sárkányrepülő – állapította meg Edward Williams. – Az ideiglenes dekorációt nem ártana ugyan leszedni, de csak ezért nem fogok kiszállni – nézte az oldalra dőlt, törött cserepet és a vérvörös színű virágokat. – Majd legközelebb” – gondolta, és óvatosan kihúzott valamit a kabátja bal zsebéből.

Egy kisméretű, henger alakú urna volt „Mr. Steven Price, nyugodjék békében” felirattal.

Az előző héten, csütörtökön este, amikor kénytelenek voltak Steve-et, az exférjet képletesen szólva kiporszívózni Mina életéből, és a WC-csésze mellett állva végső búcsút venni a néhai Mr. Price-tól, nemigen maradt idő arra, hogy megfontolják, mi legyen az urna sorsa. Williams sem tartotta illendőnek feltenni ezt a kérdést, egészen másnap reggelig. Mina azonban akkor még nem tudott dönteni, bár abban mindketten egyetértettek, hogy a házon kívül kell elhelyezni a kérdéses tárgyat.

Vasárnapra azonban megszületett a tökéletes megoldás, ami nem túl meglepő annak fényében, hogy minden előzetes várakozás ellenére ez egy igen mozgalmas és rendhagyó napra sikeredett.

Williams Los Angeles-i kollégái, de főként az ottani igazgató, ugyanis olyannyira segítőkésznek mutatkoztak az ügynök áthelyezésével kapcsolatban, hogy felfogadtak egy költöztető céget, akik precízen és a legnagyobb körültekintéssel összepakolták Williams minden holmiját az ügynök távolléte ellenére, aztán átszállították Seattle-be, természetesen repülőgépen, mert úgy a leggyorsabb. Egyúttal egy másik probléma is megoldásra talált, mert szinte azonnal kiutaltak egy szolgálati lakást Williams ügynöknek, hogy ne kelljen továbbra is a Seadown Hotel vendégszeretetét élveznie. Mindez pár óra leforgása alatt történt vasárnap, vagyis a hét azon napján, amelyről különben azt hihetnénk, hogy lehetetlen bármilyen hivatalos dolgot is elintézni.

Edward Williams reggel még a hotelszobában ébredt a plafonon éktelenkedő hiátus alatt, de este már egy kissé lepusztult, viszont kényelmesnek tűnő szolgálati lakásban üldögélt a földön a dobozokba csomagolt holmija társaságában.

A költöztetők mindent gondosan felcímkéztek, így a ruhaneműt és a konyhai felszereléseket nem volt nehéz megtalálni. Williamsnek mégis olyan érzése volt, mintha egy utópisztikus dráma szereplője lenne, a kiszolgáltatott kisember, akit a gonosz államapparátus kénye-kedve szerint költöztet, ahová csak akar. Ez az érzés azonban csak addig tartott, amíg be nem csöngetett Mina, aki roppant előrelátó módon hozott magával egy üveg vörösbort meg poharakat, sőt, egy hatalmas pizzát is.

Williams másodpercek alatt előkotort egy pokrócot, leterítette a padlóra, és már kész is a piknik! A vacsorát követő kellemes elfoglaltság után viszont jött az üröm.

– Azt hiszem – kezdte Mina, miközben éppen a haját fésülte, hogy ismét a szigorú hatást keltő kontyba fűzhesse –, az volna a legjobb, ha megszentelt földbe tennék az urnát.

Williams csodálkozva ráncolta össze a homlokát, kissé gyors volt a váltás, és igen váratlanul érte, hogy megint Steve van terítéken.

– Rendben. Nem lesz nehéz ilyen helyet találni – bólintott végül némi töprengés után.

– Holnap Phoenixbe kell utaznom egy tudományos konferenciára – folytatta Mina –, és csak pénteken jövök vissza.

– Vagyis – vette át a szót a férfi –, miután hazafuvaroztalak, szépen ideadod nekem, és mire visszajössz, a mi Steve barátunk már szent békében fog nyugodni.

Ez a javaslat azonban a nőt lepte meg.

– Arra gondoltam… – szólt, de Edward Williams megrázta a fejét.

– Bízz bennem! Ennek így kell lennie – mondta a férfi, és mélyen a nő szemébe nézett; bármit megtett volna, hogy minél gyorsabban megszabaduljon Steve fémdobozától.

Williams az igazat megvallva még örült is annak, hogy végül nála köt ki a vetélytárs koporsója, mert így saját maga helyezheti biztonságba. Mármint egy olyan biztonságos helyre, ahonnan remélhetőleg soha többé nem kerül elő.

– Rendben – bólintott Mina. – Ha ennyire ragaszkodsz hozzá!

Ezzel a kérdés lezártnak volt tekinthető, és Williams javaslatának megfelelően Mr. Price urnája még azon az éjszakán az ügynökhöz került. Williams úgy gondolta, hogy napközben elég morbid lenne ezzel a dologgal furikázni, így elhatározta, hogy otthon hagyja, és gondosan eldugta a doboztornyok mögé. A feltételezése azonban, hogy egész nap furikázni fog, nem jött be. Két újabb ügyet kapott ugyanis, de mindkettő inkább – az igazgató szavaival élve – adminisztratív jellegű volt. Mackenzie, a fiatal és ambiciózus ügynöktárs, ezt láthatóan annyira nem bánta, de Williams kifejezetten idegenkedett az ilyen ügyektől, mivel egész nap statisztikákat és bankszámlakivonatokat kell majd bogarásznia, ami nem túl érdekfeszítő. Ráadásul Mina is elutazott, ami a nap izgalmainak összességét a nullára csökkentette.

Williams jól sejtette, hogy kedvenc ügynökének, Petersnek köszönheti mindezt, ezért úgy tervezte, hogy Steve urnájától megszabadulva revansként körülnéz egy kissé az Ugaki-gyilkosság helyszínén, amiről már olyan sokat olvasott, miután pénteken véletlenül elvette az aktát Johnson asztaláról, és tévedésből gyorsan lefénymásolta, majd zavarában visszacsempészte. Mackenzie-nek persze erről nem kell tudnia, mert csak aggódna, különben is, foglalkozzon inkább a menyasszonyával!

Mivel a DVD-re mentett file-ok köztudottan szívesen várakoznak másnap reggelig, Williams délután hatkor úgy döntött, hogy a műszaknak vége, annál is inkább, mert amikor a mosdó feletti tükörben magára nézett, hirtelen egy táblázatot látott maga előtt.

A szél, ami előző nap a költözés viharában nem nagyon zavarta, ezen a napon kifejezetten idegesítette. Először is, az egyik ablak folyton nyikorgott, mert valami gond volt a zárszerkezetével. A WC-ben ülve – ahová a statisztikák elől menekült ki pár percre – az ügynök furcsa hangokra lett figyelmes a szellőzőnyílásból, amelyek pont olyan hatást keltettek, mint az elkárhozott lelkek túlvilági nyögései. Másodszor pedig ugyanezen szél miatt folyton mozgott valami az ablakoknál, ami elvonta Williams figyelmét – bár az érdeklődés intenzitását figyelembe véve ez nem volt túl nehéz –, és ilyenkor kezdhette elölről az egészet, amit viszont szörnyen rühellt. Röviden összegezve borzalmas napnak indult, amiben az egyetlen érdekes esemény, a titkos látogatás a néhai Ugaki Noburo házában, este kilenc és tíz között várható.

Ugaki Noburo, vagyis a jelenleg már halott jakuza halála azért keltette fel Williams érdeklődését, mert ritkán fordul elő, hogy valakivel a saját ágyában az ágymennyezet tükrének szilánkjai végezzenek. Persze erős a gyanú, hogy a tükör nem egy mély és végzetes kimenetelű önismereti válság miatt hasadt több személyiségre, illetve szilánkra, hanem valaki orvul besegített a kamiknak abban, hogy az áldozat sorsa ilyen gyorsan beteljesedjék.

Az előző nap előhalászott fekete ballon, amely inkább csak komor külsőt kölcsönzött a tulajdonosának, de a szél ellen nem sok védelmet adott, hatalmas zsebekkel, vagyis rejtekhelyekkel büszkélkedhetett. A jobb oldali rejtette a slusszkulcsot, a behatoláshoz szükséges kesztyűket és elemlámpát, a bal pedig az urnát, egészen addig, amíg Williams végül be nem szállt a kocsiba, ott ugyanis jobbnak látta kivenni, és letenni az anyósülésre.

– Steve, ma este együtt utazunk – mondta az urnának Williams, majd bekötötte a biztonsági övét. – Igyekszem óvatosan vezetni.

A Pontiac lassan hátratolatott, megfordult, majd kihajtott az utcából.

A megszentelt föld keresése fedőnevű akció előkészületei hétfő hajnalban kezdődtek, amikor Williams a város feltérképezésébe kezdett egy laptop és az internet segítségével. Vallásról eddig nem sok szó esett a Minával folytatott beszélgetések alatt, így csak feltételezésekbe bocsátkozhatott a néhai Mr. Price-szal kapcsolatban. Williams azonban annak idején római katolikusként került a keresztvíz alá, és úgy döntött, hogy ennek szellemében fog cselekedni. Egy olyan templomot keresett, amely elég távol esik Mina lakásától, a jelenlegi lakhelyétől, az FBI irodájától, de azért még ezen a bolygón található, és kocsival maximum egyórányira van az esetleges csúcsforgalmat is beleszámítva.

Egyszerűbben is meg lehetne oldani persze a kérdést, ha beszökne egy temetőbe, és ott gyorsan elásná Steve dobozát, de ezt a megoldást első körben elvetette, mert Minának azt ígérte, minden a legnagyobb rendben fog lezajlani, vagyis „törvényes” úton.

A templom, amely Assisi Szent Ferenc nevét viselte, már akkor jó választásnak tűnt, amikor feltűnt a látóhatáron. Csendes környék, szerényen kirívó barokk stílusban épült, de nem túl nagy templom pislákoló üvegablakokkal, mintha egy időörvényből pottyant volna ide. Williams jó pár méterrel a bejárathoz vezető lépcsősortól parkolt le. Visszarejtette az urnát a kabát bal zsebébe, majd gondosan bezárta a Pontiac ajtaját – pedig a kocsi nem sokat ért, és minden, amire szüksége volt, a zsebeiben lapult –, aztán dacolva a szemberohanó széláramlattal felfutott a lépcsőn, és a templom ajtajához sietett.

A bal ajtószárnyon egy hatalmas tábla hirdette a legfontosabb információkat: az aktuális ünnepeket, a miserendet és a nyitvatartást.

„Hétfő 14:00–19:30 – olvasta magában Williams, majd az órájára nézett. – Időben érkeztem, még van húsz percem.”

Megragadta a hatalmas fémkilincset, aztán lenyomta. Az ajtó nyikorogva tárult ki, és ahogy Williams belépett, a szelet kizárva gyorsan be is csukódott. Az ügynök felmérte a terepet. Az előtérben egy Szent Ferenc-szobor állt, és biztatóan mosolygott, hogy lépjen be bátran. De ezt néhány lépéssel előrébb egy masszív vasrács drasztikusan ellensúlyozta, amelynek közepén egy keskeny ajtónyíláson lehetett csak továbbjutni. A rács külső oldalán kétoldalt egy-egy gránittömbből faragott szenteltvíztartó állt. Williams odalépett a jobb oldalihoz, belemártotta a mutatóujját, letérdelt, és keresztet vetett. Miután felállt, lassan elindult előre.

A templom egyetlen főhajóból állt. Középen egy széles út vezetett az oltár felé a két padsor között. A gyóntatószék bal felől, jobb oldalon pedig, nem messze az oltártól, a szószék. Williams, ahogy körbenézett, egyetlen lelket sem látott. Megállt valahol félúton a bejárat és a szószék között. Várt néhány másodpercig, és már éppen azon volt, hogy elkiáltja magát, amikor az oltár melletti kis faajtó kinyílt, és megjelent egy alacsony, törékeny alkatú, ősz hajú figura fekete, földig érő reverendában. Williams emlékei szerint ilyen öltözéket utoljára egy filmben látott, mert manapság már az Egyház is igyekszik haladni a korral, és a papjait valami öltönyszerű ruhába bújtatja, de úgy látszik, vannak, akik vasmarokkal vagy talán csak megszokásból ragaszkodnak a hagyományokhoz.

– Dicsértessék, atyám! – mosolyodott el Williams.

– Mindörökké, fiam! – válaszolta a pap. – Miben lehetek a segítségére? – kérdezte, amint az ügynökhöz ért.

Williams gyorsan elővarázsolta az urnát a kabát zsebéből.

– Itt hagynám ezt bizományba a feltámadásig – nyújtotta a pap felé, aki csodálkozva nézett rá.

– Nem biztos, hogy akkor majd vissza tudom adni – válaszolta zavartan az idős férfi.

– Nem probléma – vágta rá Williams –, meg is tarthatja!

– Nos – kezdte az atya, miközben végigmérte az esti vendéget; sok őrülttel volt már dolga, és ezt a mostani látogatót is valami ilyesminek definiálta –, sajnos ez nem olyan egyszerű, fiam.

– Nézze! Őszinte leszek magához – kezdte Williams. – Az urna üres, de mégiscsak egy urna, és Mrs. Price szeretné, ha megszentelt földbe lenne eltemetve – majd közelebb hajolt a paphoz, és folytatta. – Igazság szerint nem muszáj azt a gödröt szó szerint megásni, biztosan van egy szép, tágas kripta a templom alatt, ott is bőven elfér.

– Fiam… – nézett megértően az atya a nyáj egy kissé hibbant tagjára, de a mondatot már nem tudta befejezni, mert ismét nyílt a templom ajtaja, de ezúttal három árny lépett be.

Kettő az eltévedt fehér rapper típusból: sportcipő lógó fűzővel és kihajtott cipőnyelvvel, lecsúszott fenekű nadrág, pár számmal nagyobb kapucnis felső, napszemüveg, baseballsapka, mindez a nyak körül némi újnak tűnő kutyalánccal megvadítva. A harmadik viszont egészen másként festett. Egy normálisnak látszó sötét nadrágot viselt, normálisnak látszó cipővel, ami be volt rendesen fűzve – a kis lázadó –, meg egy normálisnak látszó derékig érő kabátot, egy jól kivehetően kézzel kötött mellényt és világos inget. Még a haja is normálisnak látszott, mármint normálisnak Williams szerint, mert pont úgy volt vágva, mint az övé, amikor annyi lehetett, mint ez a srác: hátul rövidre, oldalt pedig fülmagasságban egyenesre.

Az atya rögtön elsápadt, ebből Williams arra következtetett, hogy ismerheti a három megtért bárányt, és ugyanakkor arra is, hogy az ismeretség fő mozgatórugója távol áll minden pozitív vallásos érzelemtől.

– Né’ má’, a tata nincs egyedül! – kiáltott fel az egyik rapper, és elindult Williamsék felé.

Közben a másik már neki is látott a padsor végéhez rögzített persely feltörésének.

– Készpénzben utazunk, de ékszert is elfogadunk – vigyorgott Williamsre, majd előhúzott egy pillangókést, és egy rögtönzött pörgetős bemutatót tartott.

A harmadik, aki külsejével igencsak kilógott a társaságból, ezalatt lassan besétált, és mintha csak egy múzeumban lenne, a falra festett keresztutat nézegette.

Williams grimaszolva megrázta a fejét, mintha nem hinné el, ami körülötte történik, majd az urnát az atya kezébe nyomta.

– Sajna nincs sok készpénz nálam – mondta, majd gyorsan kigombolta a kabátját, és a zakója belső zsebében kezdett el kotorászni.

– A francba! Ez tök üres! – kiáltotta a másik rapper, miután sikerült kinyitnia a perselyt.

– Egy pillanat, mindjárt meglesz – szabadkozott Williams. – Ez az! Szóval, készpénz az nem sok van nálam, de mit szólnátok ehhez, fiúk? FBI! – mutatta fel az igazolványt.

– Tűnés! – kiáltotta a pillangókéses, de Williams már elkapta a kezét.

A korábban a persellyel ügyködő srác nem teketóriázott, gyorsan felkapta a nyúlcipőt – ami ebben az öltözékben Edward Williams szerint figyelemre méltó teljesítmény. A harmadik viszont, aki eddig nem sok érdeklődést mutatott a templomban lezajló események iránt, hirtelen Williams mellett termett, rávetette magát, és nekilökte a padnak. A pillangókéses így kiszabadult a szorításból, és rögtön meg is célozta a kijáratot.

– Tűnés! Hagyd a fenébe! – kiáltotta hátra a harmadiknak, aztán rögtön jó példával járt elöl.

A harmadiknak azonban esze ágában sem volt elszelelni, hanem jól állon vágta az ügynököt.

Williams, aki ekkor már az oltárnak háttal állt, egy pillanatra meglepődött, majd az előtte vigyorgó ellenfelet nézte, aki pont olyan kiszámíthatatlanul viselkedett, mintha alaposan betépett volna. Az ügynök a második ütést azonban már nem akarta kivárni, így ő is támadásba lendült, és egy jobbegyenessel viszonozta az előbbi nyitást. Megpróbált nem túl erőset ütni, mert mégsem Johnson ügynöktárs fejét püfölte, hanem egy suhancét, de ez a túlzott óvatosság meggondolatlanságnak tűnt a következő rúgás fényében.

Az atya ez idő alatt rémült arccal nézte az Isten házában zajló verekedést.

A srác biztosan sokat gyakorolt otthon a tetőn, mert olyan erővel találta el Williams mellkasát, hogy az ügynök kissé távolabb a padlón kötött ki. Aztán Williams rájött, hogy átverték, mert a srác valójában az igazolványt akarta – ami a támadás pillanatában kiesett a kezéből –, valószínűleg azért, hogy felvághasson vele a többiek előtt. Miközben az ügynök ezt a felfedezést tette, a fiú felkapta a gazdátlan igazolványt, és a társai után eredt.

A következő pillanatban Williams felpattant, és kirohant az utcára, de mire kiért, már csak a szél süvítését hallgathatta. Lerohant a lépcsőn, viszont hiába meresztette a szemét, nem látott senkit sem.

– Fiam, az urna felől ne legyen gondja – szólalt meg váratlanul mögötte a pap. – Megteszem, amire kért, megszentelt földben nyugszik a feltámadásig.

– Köszönöm, atyám – fordult hátra Williams.

– Nem, fiam! Én köszönöm! – mondta az idősebb férfi. – Imádkozni fogok magáért! Jó éjt, fiam! – tette hozzá, majd felsietett a lépcsőn, és a választ meg sem várva gyorsan becsukta az ajtót.

– Jó éjt, atyám! – intett Williams, de még mindig az üres utcát fürkészte.

„Ilyen nincs! Egy kölyök ellopta az igazolványom! – Edward Williams azt kívánta, bárcsak nyelné el a föld, és kerülne rögtön Lucifer bugyogó üstjébe, mert még az is kellemesebb lehet, mint ami másnap odabent vár majd rá. – Miután bejelentettem, mindenki rajtam fog röhögni legalább egy hétig – bosszankodott, miközben a Pontiachoz sétált. – És ha Mina megtudja… – az ügynök elvörösödött a szégyentől. – Talán rájuk akadok. Itt kell, hogy legyen valahol a környéken – gondolta. – Igen! – csillant fel a tekintete, és már nyitotta is a kocsi ajtaját. – Ez volt Steve utolsó tréfája, de nem hagyom, hogy kibabráljon velem!”

Williams beült a kormány mögé, majd roppant elszánt képet vágva elfordította a slusszkulcsot.

A Pontiac néhány másodperccel később már gurult is tovább, lassan és amennyire lehet, csendesen, hogy a sofőrnek legyen elég ideje alaposan kikémlelni a környéket.

Ahogy az autó eltűnt a sarkon, az egyik kapualjból előlépett egy árny. Lassan az utcai lámpa alá sétált, majd elővett valamit a zsebéből, felnyitotta, és alaposan megvizsgálta.

„Edward Williams FBI – olvasta magában. – Mégsem volt olyan unalmas ez az este, mint amilyennek indult” – gondolta, majd gondosan elrejtette a zsákmányát a kabát belső zsebébe, aztán elindult az ellenkező irányba.

„Az igazolvány elvesztését azonnal jelenteni kell… az igazolvány elvesztését azonnal jelenteni kell… – mondogatta magában Edward Williams. – És ki az a barom, aki tényleg azonnal bejelenti? Peters se tenné meg! – vágta rá, majd egy pillanatra elgondolkodott. – Habár, van olyan idióta, hogy igen – állapította meg. – Ez csak egy kölyök, nem egy terrorista… – érvelt tovább. – A szabály akkor is szabály!” – győzködte magát, mivel éppen abban a pillanatban parkolt le a Pontiac az FBI előtt.

Williams kiszállt. Végigmérte a fenyegető sötétségbe burkolódzó épületet, majd felsóhajtott.

– Jó estét, Williams ügynök! – csapott hátulról valaki a vállára.

– Dr. Richardson? – kérdezte zavartan az ügynök, miután megfordult; a férfit egyedül Drakula-szerű alakjáról tudta beazonosítani.

– Túlhajszolja magát – mosolyodott el doktor Richardson. – Ideje volna hazamenni!

Williams nem válaszolt, mert éppen azon törte a fejét, hogy beavassa-e a pszicho dokit a jelenleg legégetőbb problémába vagy sem. Végül úgy döntött, hogy ha már valakitől elkerülhetetlenül meg kell kérdeznie, a seattle-i irodán kinek is kell bejelenteni az igazolvány eltűnését, akkor az inkább legyen Richardson, mint egy szószátyár biztonsági őr.

– Az igazság az, hogy van egy kis gondom az igazolvánnyal kapcsolatban – kezdte.

– Egy kis gond? – ismételte doktor Richardson.

– Eltűnt – mondta Williams minden bátorságát összeszedve.

– Emiatt ne izgassa magát! – legyintett Richardson. – Reggelre biztosan előkerül – mosolygott biztatóan az ügynökre.

– Sajnos az kizárt – grimaszolt Williams.

– Értem – bólintott Richardson elgondolkodva. – Menjünk vissza az irodámba – javasolta.

– Igen, talán az lesz a legjobb – felelte rezignáltan Williams.

Pár ajtóval, néhány lépcsővel és egy rövid liftezéssel később Williams a múlt csütörtökön már megismert fotelben ült, de még a fekete ballonját sem vette le. A fejét előrehajtotta, a két tenyerét pedig a fülére szorította, mintha egy hamarosan bekövetkező robbanás hanghatásaitól akarná megkímélni a dobhártyáit, holott inkább a fejében ismétlődő gondolatoktól szeretett volna megszabadulni.

– Más ügynökkel is történt már hasonló eset – mondta doktor Richardson nyugtató hangon, miközben világosbarna kabátját a fogasra akasztotta.

Williams azonban erre már nem figyelt, mert éppen Mina megrovó tekintete jelent meg lelki szemei előtt.

„Ez a taknyos suhanc elvette az igazolványom! Jobb, ha addig lövöm magam fejbe, amíg a revolverem még megvan” – gondolta.

– Ha jól tudom, tegnap költözött – folytatta Richardson, miközben az asztalához sétált. – Nem lehet, hogy csak elkeveredett a pakolás közben?

– Nem, nem keveredett el, most este tűnt el – mondta Williams, de ahhoz nem érezte magát elég erősnek, hogy elmondja a templomban történteket.

Richardson leült a székbe.

– Először is nyugodjon meg! Látom, hogy nagyon felzaklatta az eset, de higgye el, ez korántsem olyan nagy tragédia, mint gondolná – magyarázta a páciensnek.

– Dehogynem! – vágta rá Williams, és a doktorra nézett. – Nemcsak az igazolványról van szó, hanem…

„Mináról is…” – fejezte be gondolatban.

– Hanem? – nézett kérdőn a páciensre doktor Richardson, aki ugyancsak kíváncsi lett volna a mondat folytatására.

– Úgysem értené – sóhajtott Williams, és a padlóra szegezte a tekintetét.

– Szóval, mint ahogyan azt előbb is mondtam, nyugalom – bólintott Richardson, mert pontosan tudta, hogy minden nagy vallomás az „úgysem értené” szövegrésszel kezdődik. – Az igazolvánnyal kapcsolatos ügyek Mr. Hicks hatáskörébe tartoznak, de így fél tizenegy tájékán nem valószínű, hogy bármit is tehetnénk. Azért felhívom és megkérdezem – vette elő a mobilját. – Persze az is lehet, hogy már alszik – nézett az ügynökre. – Jó estét, Albert!

„Mégsem alszik, akár az ördög, vagy hű szolgája, Steve” – jegyezte meg magában keserűen Williams.

– Ne haragudj, hogy ilyen későn zavarlak, Albert, de egy feltételezhetően eltűnt igazolványról lenne szó – mondta Richardson.

– Feltételezhetően vagy ténylegesen eltűnt? – kérdezett vissza Hicks.

– Williams ügynök kétségbeeséséből ítélve ténylegesen – válaszolta Richardson.

– Williams? És egészen biztos benne?

– Úgy tűnik, igen. Hiába érveltem azzal, hogy valószínűleg csak elkeveredett a költözködéskor – tette hozzá.

Williams megrázta a fejét.

Hicks a vonal túlsó végén viszont mélyen elgondolkodott.

– Ha holnap reggel tízig nem kerül elő, jelentkezzen nálam, és elindítjuk az eljárást. Jó éjt, Henry! – a hívás megszakadt.

– Holnap tízkor várja magát, de addig biztosra veszem, hogy előkerül – mosolygott ismét doktor Richardson az ügynökre, miközben eltette a mobilt. – Eléggé szörnyen fest. Jobb lesz, ha hazaviszem – ajánlotta. – Esetleg segíthetnék megkeresni.

– Nem akar inkább lelőni? – nézett rá Williams.

– Az nem az én módszerem, de mit szólna egy érdekes teszthez? – hajolt előre a doktor.

– Azzal kiválthatom a csütörtököt? – csillant fel az ügynök szeme.

– Sajnos nem, viszont talán sikerülne vele elterelni a figyelmét, és megnyugodna végre – válaszolta doktor Richardson.

– Nem bánom! – vágta rá Williams némi gondolkodás után, felállt, levette a kabátját, majd elindult a fogas felé.

„A mai napon egy pszichológiai teszt nem sokat ronthat, akármi legyen is az eredménye” – tette hozzá gondolatban.

Ronald Smith hadnagy ezen a fáradt és kissé szeles kedd reggelen meglepően korán érkezett az őrsre. Az éjszaka nem telt valami jól, mert egész éjjel azt hallgatta, hogyan csapódik újra és újra a félig kiszáradt diófa legterebélyesebb ága a hálószobai ablaknak. Mivel hasonló volt a helyzet a nappaliban is, az ideiglenes áthurcolkodás nem bizonyult jó ötletnek. Egyedül a kis Tim szobájában tűnt valamelyest elviselhetőbbnek a helyzet, de ott már telt ház volt, mert a fiú két napja ragaszkodott hozzá, hogy a mamával aludjon, és így Sarah szoronghatott a pótágyon.

Smithnek viszont az egész franciaágy a rendelkezésére állt az álmatlan forgolódáshoz, amit igyekezett kihasználni. De már fél ötkor elhatározta, hogy hétkor kezdi az aznapi műszakot. Tíz perccel később pedig már úgy gondolta, lehet az háromnegyed hét is, és felkelt. Kiosont a fürdőszobába, lezuhanyozott, és megborotválkozott. Miután felöltözött, benyitott Tim szobájába, ahol két mélyen alvó személyre akadt, akiket nem akart megzavarni. Végül papírra vetett néhány sort, amit a konyhaasztalon hagyott, felvette a kabátját és a kalapját, majd amilyen halkan csak lehetett, becsukta maga mögött az ajtót.

A napok óta tartó szél – mert a három az már halmozottan többes szám volt Smith szerint – a közeli pékség alkalmazottait is mélyen megviselte, legalábbis a karikás szemekből és gyűrött arcokból erre lehetett következtetni. A szél hibája volt az is, hogy amikor Smith megérkezett, még csak a vaníliapudinggal töltött fánkok készültek el, és a hadnagynak ezekkel kellett beérnie a csokoládés és áfonyalekváros helyett.

Smith azonban keményen állta a sarat, és a vaníliapuding dacára rendületlen tempóban közeledett a rendőrőrs felé. Beny a recepciós pult mögül csak egy fáradt legyintéssel üdvözölte az éppen belépő hadnagyot, aki csendesen visszaintett, mert gondolatban már a kávéfőzőnél járt egy fánkot majszolgatva.

De ez valóban csak gondolat maradt, mert ahhoz már nem volt szerencséje eljutni, hogy meg is valósítsa, a folyosón ugyanis összefutott dr. Alan Duchat-val.

– Gyilkosság a Walker streeten – vetette oda hanyagul Duchat a jó reggelt helyett. – Magával megyek – tette hozzá, amit Smith úgy értelmezett, hogy mivel a francia éppen vele futott össze, az ügy már az övé.

– Menjünk! – bólintott Smith a fánkokat rejtő zacskót szorongatva, amelynek tartalma közönséges reggeliből életmentő tartalékká lépett elő.

Miközben Duchat a Sean O’Brien által Panzernek nevezett terepjáróval az üres utcákon száguldott keresztül, Smith óvatosan a francia arcát vizsgálgatta, de hiába is igyekezett kiolvasni a merev vonásokból, hogy az időjárás milyen hatással lehet az alany kedélyállapotára. Aztán Smith feladta a kutakodást, nyilván egy pár napig fújdogáló szellőcske nem lesz különösebb befolyással egy olyan fickóra, mint Duchat, aki a Francia Idegenlégióban edződött.