Keresd a szerző novelláit:

https://alomgyar.hu/kategoria/novellak

A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

Meghasadt valóság, 2018

Nyomodban, 2019

Kettőnk titka (Függőség I.), 2019

Kettőnk bűne (Függőség II.), 2020

Mennem kell (bővített kiadás), 2020

Mögötted!, 2020

Nőiségnapló (társszerző: Sienna Cole), 2021

Festménybe zárt lelkek, 2021

Harmónianapló (társszerző: Konkoly Zsófia), 2022

Kisujjeskü (Egyezség 1.), 2022

Vérszerződés (Egyezség 2.), 2023

Teremtett látszat, 2024

© Ludányi Bettina, 2024

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó, 2024

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Koppányi Lilla

A fedél Koppányi Lilla munkája

Szerkesztette: Bartók Flóra

Korrektúra: Dobos Attila

Tördelés: Dubecz Adrienn

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2024

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 1 770 7890

admin@alomgyar.hu • www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-615-6145-390

Köszönöm az édesanyámnak és az édesapámnak,
akik mindent megtettek értem.

A történet Thames városában játszódik, és az író fantáziájának szüleménye.

Az anyaseb egy lélektani fogalom, amely minden ember életében jelen van. Bár a történet kitalált, a jelenség jellemzése és hatásainak bemutatása valódi.

PROLÓGUS

A halál hűvös lehelete megcsapja a tarkómat. Némán állok az anyám ágya fölött. A fertőtlenítő irritáló szaga beszökik az orromba. Az EKG-gép sípolása olykor élesebb, máskor mintha víz alól szólna. Meredten bámulok magam elé, a szememet száraznak, a fényeket pedig túl erősnek érzem. A testem akár egy rongybabáé. Fogalmam sincs, a lábaim hogyan képesek megtartani a súlyomat.

Egy részem megrekedt a pillanatban, egy másik viszont már rég távol jár. Itt vagyok, de mégsem. Ellöktem magam a valóságtól, ami azonban nem akar ereszteni.

A szavai egyre csak visszhangot vernek a fülemben.

– Manila, te olyan vagy, mint én – ezt mondta nekem. Ezek voltak az utolsó szavai, amelyeket hozzám intézett. Bármit mondhatott volna. Tényleg bármit… Ő azonban úgy döntött, hogy ezzel az egy mondattal az ajkán hagyja itt ezt a világot.

Ebben a pillanatban lép be a húgom a magánszobába. Az anyánk nem szívesen közösködött másokkal. Utált alkalmazkodni, amit mindketten jól tudtunk. A testvéremet érdekelte. Engem nem.

Siena rám pillant, aztán az ágyra. Az arca megnyúlik, elsápad. Másodpercek töredéke alatt megy végbe a változás a vonásain. Én időben jöttem, ő késve érkezett. Ledobja a táskáját az ajtó mellett álló fotelbe, anyánkhoz rohan, és a mellkasára hanyatlik. Olyan az egész, mint egy filmes jelenet. A testét sírás rázza. Az elkeseredett hang összekeveredik a gép sípolásával. Hol vannak már a nővérek? Miért nem kapcsolja ki végre valaki?

Ő szobát intézett neki. Látogatta és ápolta, miközben a rák túlburjánzott a testében. Én nem. Ő átöleli, szólongatja, sír miatta. Én… nem. Mentegetőzhetnék, hogy csak a sokk miatt. Ez azonban nem lenne igaz. Tudtam, hogy anyánk haldoklik, mégis az utolsó pillanatig húztam a látogatást. Amint lehunyta a szemét, a levegő pedig megakadt félúton a tüdeje és a szája között, tudtam. Engem várt. Addig nem kelt át, míg meg nem jelentem. Megvárt, hogy még egy utolsót szúrjon belém.

Manila, te olyan vagy, mint én.

Az anyám elment. Átlépte az élet-halál-élet kapujának küszöbét. Ez rémisztő is lehetne, vagy épp fájdalmas…, én azonban nem érzek mást, csak haragot. Dühös vagyok az anyámra mindenért, amit gyermekként el kellett szenvednem. De különösen az utolsó szavaiért.

– Manila! – hallom meg a húgom hangját. Ráemelem a tekintetemet. Könnyes szemében ott a szomorúság, a gyász…, minden, amit nekem is éreznem kellene.

Az én kezem azonban ökölben.

Mert újra megbántott. Ezekkel a szavakkal hagyott itt. Mérhetetlenül sok mindent tűrtem el tőle az évek során. Főleg azokban az időkben, amikor túlságosan gyámoltalan voltam, hogy megvédjem magam. De ezt… ezt nem fogom lenyelni neki.

– Nem… nem vagyok olyan! – sziszegem a fogaim között.

Hátat fordítok az anyám élettelen testének, és a húgom kiabálása ellenére sem nézek hátra. Kisétálok a szobája ajtaján, majd a kórházból is.

Örökre.

FÉL ÉVVEL KÉSŐBB
MANILA

A ráncos szájra összpontosítok, amit éppen csak megszínez a narancsárnyalatú rúzs.{1} Várom a tökéletes pillanatot, hogy közbeszóljak. Az ajakról azonban úgy gördülnek le a szavak, mintha levegőre sem lenne szükség a hangképzéshez. Meresztem a szememet, közben azon gondolkodom, hogy a nőnek talán erősebb szemüvegre lenne szüksége. Biztosan nincs az arcomra írva, hogy szívesen hallgatok anekdotákat. Neki ez azonban fel sem tűnik. Vagy mégis, csak nem érdekli.

– Meg van elégedve, kedves? – kérdi váratlanul a hatvanas évei végét taposó Emma Meadows, akinek az a szuperképessége, hogy félóra alatt összefoglalja, és egy vadidegennek előadja az egész életét. Azt is megtudtam tőle, hogy a férje halála után még majdnem egy évtizedet élt ebben a házban, végül – négy évvel ezelőtt – újra rátalált a szerelem. Azóta a part mellé költözött, ezt a házat pedig turistáknak adja ki, akik el akarnak merülni Új-Zéland varázsában.

– Meg, igen – felelem kurtán. A hirtelen váltástól jojózik a szemem. Az egyik pillanatban még éreztem a múlt porát a szavain, most meg a konyhasziget mellett áll, és az irataimat kéri.

– Jöjjön a hivatalos rész! – mondja mosolyogva. Bevallom, nekem ennyi is elég lett volna.

Néhány rakoncátlanul göndör, ősz tincs kiszabadult a kontyából, és most az arca mellett ugrál, ahogy lejegyez néhány dolgot az előtte heverő papírra. Hihetetlen, hogy ennek a nőnek még a haja is lelkes! A betűi vékonyak és nyúlánkak, ahogy ő maga. Állandóan bosszantó mosoly ül a szája sarkában, elmélyült nevetőráncai vannak, és csak úgy árad belőle a virágillat, ami irritálja az orromat.

Előkeresem az igazolványomat, illetve a kinyomtatott vízumigazolást, és átnyújtom neki, amikor végez a saját adatai kitöltésével. Az Új-Zélandi Bevándorlási Hivatal meglehetősen gyorsan elbírálta a kérelmemet. Csak egy hetet kellett várnom a vízumra.

Emma Meadows vet egy pillantást a személyimre, majd ismét rám emeli barátságosan csillogó szemét.

– Milyen szép neve van! Már akartam mondani.

Egyetértően hümmögök, és egy köszönömöt mormolok az orrom alatt. Lejegyzi az adataimat, aztán egy gyors mozdulattal aláírja a nevét. A papírt oldalra csúsztatja, majd átmásol mindent az eddig alatta bujkáló másodpéldányra. Míg körmöl, újra körbejáratom a tekintetemet. Okkal választottam ezt a házat. Már a képekről is átjött, mennyire otthonos, kényelmes és… meghitt. Azt hiszem, ez a legjobb szó rá. Ezt sem a gyermekkori házunkról, sem a hetedik emeleti lakásomról nem lehetett elmondani. Az anyám utált mindent, aminek nincs funkciója. Egyetlen felesleges holmit sem tűrt meg a házban, beleértve a virágokat és a díszeket is. Na meg a gyermekkori rajzainkat, a sógyurmákból készült figurákat, az anyák napi kártyákat…

Félmosolyra húzom a szám a gondolatra, hogy mennyire gyűlölte volna ezt a konyhát. A falak tele vannak vintage stílusú képekkel, minden sarokban, az összes polcon virág, gyertyák, alátétek, díszek teszik hangulatossá a légkört.

– Meg is vagyok!

Kell néhány másodperc, mire eljutnak hozzám Mrs. Meadows szavai. Elkapom a tekintetemet a falakról. Elém tolja mindkét papírt, hogy én is aláírhassam. Ráncos kezével átnyúl a konyhaszigeten, fonott karkötőin megakad a tekintetem. Én és a húgom rengeteg ilyet készítettünk gyermekként. Sienának talán még mindig megvannak valahol. Szereti megőrizni az emlékeket.

Elveszem az idős hölgy kezéből a tollat, majd aláírom a papírokat. Az egyiket átnyújtom neki, a másik egyelőre a konyhaszigeten marad. Sarkon fordulok, és a bőröndömhöz lépek, mintha ki akarnék venni belőle valamit. Szerencsére Emma Meadows veszi a lapot.

– Magára is hagyom, kedves – hallom a hátam mögül. Megkönnyebbülve hunyom le a szememet, és elfojtok egy hálás mosolyt.

Végre egyedül lehetek. Amióta elindultam otthonról, azóta nem volt csend körülöttem. Értem ezt az emberekre és a fejemben egymást kergető gondolatokra.

– Köszönöm, Mrs. Meadows! – préselem ki magamból udvariasan.

Nem tudom visszafogni az arcomra kiülő döbbenetet, amikor megfogja, aztán megpaskolja a kezemet. Azt hittem, ilyen csak a filmekben van. Zavaromban a fülem mögé igazítok egy szőke, hullámos tincset.

– Szólítson nyugodtan Emmának – mondja meleg, barátságos hangot megütve.

Mosolyogni próbálok, de magamat ismerve inkább vicsorgásnak hat.

– Rendben… Emma… – felelem engedelmesen, mielőtt újabb felesleges köröket kellene futnunk. Nem biztos, hogy kibírnám. – Mielőtt elmegy, lehetne egy kérdésem?

Mrs. Meadows elmosolyodik, és közli, hogy akár több is. Nem, nem… mindössze egyetlen kérdés! Az a minimális szociális igényem, ami van, mostanra nemhogy kielégült, de már kezdek átesni a ló másik oldalára.

– Nem ismerte véletlenül Sisse Thomsent? A városban lakott egy ideig a kilencvenes évek elején.

Az idős hölgy homloka ráncba szalad. A szája némán jár, ahogy újra és újra kimondja a nevet, míg az emlékeiben kutat. Thames nem egy nagyváros, ugyanakkor kicsinek sem lehet nevezni.

– Hm… nem rémlik – mondja végül.

Legyintek, mintha nem számítana, és azért megköszönöm neki. Újra biztosít róla, hogy ha segítségre lenne szükségem, nyugodtan keressem, majd mosolyogva elköszön, és magamra hagy. Az ajtó csukódása zene füleimnek. Megkönnyebbülve hunyom le a szememet. Végre egyedül. Mérhetetlenül fáradtnak érzem magam. Muszáj pihennem egyet, aztán enni valamit. Az utazás miatti stressztől alig ment le a torkomon egy-két falat.

Felsóhajtok.

– Tényleg nagyon szép itt – mondom hangosan, halvány mosollyal az ajkamon. Ebben a nyugalomban végre kezd átjárni az izgalom. Az újdonság varázsa felébreszti a lélekben a szabadság érzését, nekem pedig pont erre van most szükségem.

Ellépek a bőröndöm mellől, és a hátam mögött összekulcsolva az ujjaimat körbejárom a helyiséget. Az egész ház fából van, a lépcsővel egyetemben, a plafont széles gerendák díszítik, és még a padló is faburkolatú. A földszinten a nappali, a konyha és a kamra kapott helyet, az emeleten pedig egy hálószoba és egy fürdőszoba. A kanapét puha szőrme és barna párnák díszítik. Mögötte van az ablak széles párkánnyal és hosszúkás, súlyos virágcserepekkel, amelyekben hamarosan talán csodaszép virágok nyílnak. A sarokban egy asztal, rajta lámpa, mellette egy szék. A kanapé előtt van a dohányzóasztal. A konyha egybenyílik ezzel a helyiséggel, egyedül a kamrát választja el ajtó. A pult és a szekrények is sötéttürkiz színűek, a polcok a falon nyitottak, az eszközök ízlésesen elrendezve rajta. A hatalmas teraszajtó miatt dől be a természetes fény, ami… imádnivaló! Itt áll előtte a kétszemélyes asztalka is, rajta vázában frissen szedett virágok.

– Jó lesz itt nekem – bukik ki belőlem ismét fennhangon. Bár ez inkább biztatás a részemről, mint ténymegállapítás.

San Antonio, ahol eddig éltem, és ahová nem tervezek visszamenni, túl sok mindent elvett tőlem. Mondanám, hogy a lelkem egy részét is, de annak már jóval korábban annyi volt… Talán még azelőtt, hogy felfoghattam volna, mi történik velem. Gyermekként ugyanis nemcsak ráhatásunk nincs bizonyos dolgokra, még a tudatosságunk szintje sem teszi lehetővé, hogy felfogjuk a károkat, amelyek bennünk keletkeznek. Felnőttként jöttem rá én is, hogy miért lett olyan szürke, üres és semmitmondó az életem. A munkámon kívül nem volt más, ami miatt felkelhettem volna reggelente. Valójában azóta sem tudom, mit akarok kezdeni az életemmel. Eltelt harminc év úgy, hogy egyáltalán nem foglalkoztam az életcél kérdésével, most mégis fájdalmas űrként tátong a mellkasom közepén. Hiába kezdtem önismereti munkába körülbelül egy éve, hogy közelebb kerülhessek önmagamhoz és a női mivoltomhoz, három évtized trágyáját képtelenség ennyi idő alatt ellapátolni.

A haragról már nem is beszélve, amit az anyám iránt érzek. Sok mindenért vagyok rá dühös. Az érzelmi elhanyagolásért, a lelki árvaságért, a kihagyott ünnepségekért, az érdektelenségért, a kegyetlen beszólásokért, a hűvös pillantásokért, amit egyetlen gyermeki próbálkozás és megnyilvánulás sem tudott felmelegíteni. Folyton azt éltem meg, hogy sem én, sem amit teszek, nem elég jó. Szemrehányást tett nekem, ha hibáztam, noha sokszor azt sem tudtam, mi volt a hiba, amit elkövettem. Valószínűleg azért, mert az csak az ő szemüvegén át nézve volt hiba.

Újabb gondterhelt sóhajtás hagyja el a számat. Azért jöttem ide, hogy megtaláljam önmagam, és nyomozzak. Van egy rejtély, amit muszáj felderítenem, és jó pár kérdés, amire szeretném megtalálni a válaszokat. Önmagamért. Nem akarok többé áldozat lenni. Nem több, mint passzív szemlélője annak, ahogy telik felettem az idő. Nem élhetek így le egy életet. Nem lehet, hogy csak ennyi. Inkább legyek keserű harminc évig, majd boldog még ugyanennyit, mint hatvan évig szürke és élettelen.

Különös zaj szakít ki a gondolataimból. Az ablak előtt álló bokor egyik ága az üveghez ér, és óvatosan végigkarcolja. Közelebb lépek, és kinézek az udvarra, amelyet nem választ el kerítés a házat körülölelő mezőtől. Az ág talán a szellőtől rezzent meg. Vagy lehet, hogy egy kismadár szállt el róla. Vajon azért jött, hogy megnézze az új lakót? Ez a gondolat újra halovány mosolyt csal az arcomra.

MANILA

Körülbelül egy hete a húgom, Siena elkezdte áttúrni anya holmiját San Antonióban. Fél év kellett, de végül rávette magát. Mivel eljöttem otthonról, ő vállalta magára a lakás eladását. Megmondtam neki, hogy nem tartok igényt semmire, ami az anyánké volt. Emiatt volt köztünk egy hangos szóváltás, ám szerintem Siena nem anyánk dolgai, hanem a költözés ténye miatt esett nekem azon a délutánon. Úgy érzi, magára hagytam. A szüleink már nem élnek, más rokonunk meg nincs. Csak egymásra számíthatunk.

Ma megtalálta a régi fényképalbumunkat, amiből átküldött egy képet kettőnkről szöveg nélkül. Az ünnepi asztalnál ülünk, ő az ölemben. Egy díszt mutat a kamera felé, amit az iskolában készítettek még a téli szünet előtt, és a gyerekek a karácsonyi műsor után adták át a szüleiknek. Az apám dolgozott aznap, az anyám pedig bokros teendőire hivatkozva kivonta magát a dolog alól. Én mentem el órák után tizenegy évesen a hétéves húgom iskolai előadására. Emlékszem, Siena milyen szomorú volt, én pedig hogy haragudtam a szüleinkre. Főleg anyánkra. Én öleltem át és dicsértem meg a szereplés miatt a húgomat, mert a nő, aki életet adott neki, nem volt az az ölelkezős fajta. Puszit sem kaptunk tőle soha, és igen…, egyetlen fellépésünket vagy előadásunkat sem látta.

Az ünnepség után ráadásul egyedül sétáltunk haza a sötétben, kézen fogva. Mindössze tíz percre laktunk a sulitól, ezért anya sosem fáradt, hogy értünk jöjjön. Folyton azt mondta, hogy már nagyok vagyunk, de én tizenegy évesen még nem éreztem magamat elég nagynak ahhoz, hogy magunkra hagyjanak. Legtöbbször ezt tették.

A húgom számára ez a fotó egy kedves emlék, ami miatt érzelmi zsaroláshoz és bűntudatkeltéshez is kiváló. Nekem viszont az a dísz bizonyíték arra, mennyire nem kellett volna az anyánknak gyereket vállalnia. Én hiszek abban, hogy mindenki születik valamire, és egyszerűen vannak nők, akiknek nem való az anyaság.

– A francba! – dühösen pattanok fel a franciaágyról, ahol eddig ültem. A telefonomat a rózsás takaróra dobom, amely az egész ágyat beteríti. Szerettem volna aludni egy keveset a megérkezésemet követően, de így már biztosan nem fogok tudni. Amint felvillant Siena neve a képernyőmön, azonnal megnyitottam az üzenetet. Nem kellett volna.

A hajamba túrok, a kezem megáll a fejem tetején. Behunyom a szememet, és kifújom a levegőt. Kell néhány perc, hogy összeszedjem magam. Dac van bennem. A gyermeki énem tombol, mint minden pillanatban, amikor az anyám alkalmatlansága miatti fájdalom a felszínre tör. Az ünnepség egy dolog…, de bármi történhetett volna velünk a sötétben, az utcán. Nem értem, miért nem tudta legalább minimálisan megerőltetni magát!

– Manila, van önben egy kislány, aki még mindig az édesanyja szeretetére vágyik – mondta nekem egyszer a pszichológusom. Az első reakcióm az volt, hogy felpattantam a székről, és az arcába üvöltöttem:

– Én nem vágyom az anyám szeretetére! – vádlón mutattam felé, az arcom égett a haragtól. Magamon kívül voltam.

Idővel persze nyilván rájöttem, hogy neki volt igaza. Vágytam rá, mert soha nem kaptam meg. Persze nem tudatosan tettem. Olyan volt ez, mint egy ösztön, amit képtelenség irányítani. Emiatt is rengeteget bosszankodtam.

Oké, semmi baj. Most is a kislánynak van szüksége egy kis törődésre, amit egy kellemes ebéddel fogok megadni neki. Lerázom magam, leengedem a vállamat, kifújom a feszültséget.

– Jól van – motyogom lágyan. Azt, hogyan érezzek együtt önmagammal, még csak most tanulom. Egész életemben úgy bíráltam magam, mint ahogy anyám tette velem gyermekként. Nehéz erről átállni, és a kritikus Manila helyett együttérző Manilává válni. De gyakorlom a dolgot! Vagy legalábbis… igyekszem…

Magamhoz veszem a telefonomat, visszasétálok a földszintre, és magamra kanyarítom a kabátomat. Egy vékonyabb sálat és a vajszínű sapkámat is felteszem. Ez utóbbit a főnökömtől, Alice Parkstól kaptam az utolsó napomon, aki szerint ez a szín jól megy az arcomhoz és a szőke hajamhoz. Ő aztán tudta élni a városi elit fényűző életét, és ennek megfelelően öltözködött. A stílusa nagyon mai volt, de az én ízlésemhez túl kirívó. Sosem követtem a trendeket, mert néha… esküszöm nem is értem, hogyan találják ki azokat az eszement ruhákat! De a lényeg, hogy azt hittem, valami giccses szart kapok, amihez jó képet kell vágnom. Megkönnyebbültem, amikor megpillantottam a vajszínű, kötött sapkát.

– Olyan egyszerű, mint te – mondta nekem. Ez egyszerre volt sértés és bók a részéről. Én meg csak mosolyogtam, és hálát adtam az égnek, hogy végre eljöhetek onnan. Tíz évet húztam le alatta rendezvényszervezőként, a gyakornoki időt is beleszámolva. Annyira szerettem a céget meg a munkát, hogy nem tudtam beismerni, őt mennyire nem. Ha nem találkoztunk, nem volt vele baj, de ha igen… ahh… folyton lefárasztott. Magas lóról beszélt fülsértő hangon, és állandóan panaszkodott valami miatt.

Megrázom a fejemet, hogy eltűnjön az arca lelki szemeim elől. Végre kellő távolságra vagyok Alice Parkstól, úgyhogy eszembe se jusson még egyszer rágondolni!

Lenyomom a bejárati ajtó kilincsét, és kilépek a teraszra. Fél szemmel látom, ahogy egy madár száll le a ház melletti bokorra. Talán visszatért a korábbi látogatóm. Szeretném megnézni, mielőtt nyakamba veszem a várost, ám ahogy a nedves földön lépkedem a bokor felé, valami más ragadja meg a figyelmemet. A fű még csak most kezd zöldellni, ráadásul ezen a részen meglehetősen ritkás. A rendszeres esőzésnek hála pedig néhány sárfolt nehezíti a haladást. Valaki belelépett egy ilyen saras pacába, a cipője enyhén meg is csúszott. Valaki, aki nem én voltam… Ez a cipőnyom, és még néhány másik ugyanis a ház mellett húzódó földúttól vezet az ablakomig, majd onnan vissza.

Csípőre teszem a kezemet, a homlokom ráncba szalad. Tényleg járhatott itt egy „kismadár” az érkezésemkor, de talán nem olyan, amilyenre én gondoltam…

Még indulás előtt kinéztem egy helyet az öböl partján. A Wharf Cafét. Belépve azonnal megcsap a frissen sülő hal isteni illata. Jobb kéz felől a pult, balra néhány faasztal kapott helyet az egyszerű kis helyiségben. Mindegyiken terítő, gyertya, só- és borstartó. A mólón négy asztal áll egymás mellett, mindegyikhez külön napernyő tartozik. A kínálat egész jó: van leves, előétel, még hamburger meg fish&chips is, kávé, shake, és a húzósabb napokra hideg sör. Hm, most jól fog esni egy kis hal és egy erős kávé.

A délután közepén járva a hely szinte kihaltnak tűnik.{2} Alig lézeng odabent egy-két ember, és az asztalok nagy része is szabad. A hangszórókból indie pop szól, amit én magam is kedvelek. Egy kedves pár szolgál ki, akik – a kommunikációjukat elnézve – valószínűleg férj és feleség. Míg készül az ételem, odakint foglalok helyet a mólón. Bőven van kitéve párna és pléd is, úgyhogy mindkettővel élek. A nap ragyogóan süt, ami némiképp ellensúlyozza a hűvös időt.

Megtámasztom a könyökömet az asztalon, az államat a tenyerembe helyezem. A Thames-öböl a nap ezen szakán gyönyörű. Elmerengve követem a szememmel a lágy hullámokat. A fény megcsillan a vízen, a levegő pedig könnyű és friss. Idekint a tiszta ég alatt olyan könnyű bizakodónak lenni. Egy pillanatra meg is feledkezem a lábnyomokról, ám amikor újra bevillannak, görcs áll a gyomromba.

– Maga Manila Abbott, nem igaz?

Egy ismeretlen hang szüremlik át az árnyas gondolatokon. Felpillantok az előttem álló, szélesen mosolygó nőre. Egy tál gőzölgő leves és ruhaszalvéta van a kezében. A haja lófarokban, a fülén fülvédő, a kezén vékony kesztyű. Sötét gombszemmel néz le rám, amelyből kíváncsiságot olvasok ki.

– Öhm… – Hirtelen azt sem tudom, mit mondjak. Váratlanul ért ez a megszólítás. – Elnézést, de nem hinném, hogy ismerjük egymást – nyögöm ki végül.

– Mert nem is – feleli szórakozottan. – Szabad?

Mielőtt válaszolhatnék, már le is ül velem szemben. Ez most komoly? Nagy mosollyal az arcán kezd beszélni. Ejt néhány szót az időjárásról, meg hogy a turistáknak mennyire furcsa a szeptemberi tavasz. Míg a világ más pontjain ez az ősz évszaka, Új-Zélandon a nyár előhírnöke. Az Európa egyes térségeiből érkezők nehezen viselik az átállást, és a földrengéseket sem kedvelik. Nem mintha bárki is kedvelné őket, teszi még hozzá nevetve. Mindenesetre nem árt felkészülni, mert errefelé elég gyakoriak. Úgy érzem, ezt jótanácsnak szánja.

– A Manila nem egy város neve? – kérdezi hirtelen.

Felvonom a szemöldökömet. Az itteniek mindig ilyen éles váltásokkal kommunikálnak? És tényleg ennyire nem veszik a lapot, ha a határokról van szó?

– De – felelem. – Az anyám imádott utazni. Van egy Siena nevű húgom. – Nem is értem, ezt miért mondtam el. Talán azért, hogy oldjam a saját zavaromat.

Mielőtt a fura nő válaszolhatna, a pár női tagja jelenik meg az asztalomnál. Leteszi elém a rendelésemet, jó étvágyat kíván, egymásra mosolyognak a lófarkassal, aztán távozik. Esküszöm, nem lepett volna meg, ha ő is leül ide.

– Ó, milyen figyelmetlen vagyok! – kiált fel a szószátyár nő, amikor újra magunk maradunk. Képtelen vagyok megtippelni a korát. Van ugyan néhány ránc a szeme sarkában, de ez a „cserfes kislány” stílus eléggé fiatalítja. – Még be sem mutatkoztam. Madeline vagyok.

Kezet nyújt az asztal fölött, a mosolya pedig még akkor sem lankad, amikor nem fogadom el rögtön. Űzött vadnak érzem magam, annyira nem tudok mit kezdeni a helyzettel.

– Az én nevemet már tudja – felelem némi éllel a hangomban.

Madeline felnevet.

– Emma mesélt önről. Épp összefutottunk, miután körbevezette a házban.

Hm, nem lehet, hogy Emma Meadows lábnyomait láttam az ablakom alatt? Talán megnézte közelebbről a… bokrait. Mondjuk azt, hogy rügyeznek-e már. Azta… nem kell hangosan kimondanom mindezt, hogy tudjam, mennyire hülyén hangzik.

– Egyébként nem messze lakunk egymástól – kacsint Madeline.

Ijedten pillantok fel rá, a számban lévő falat hirtelen szalad le a torkomon. Amint észreveszem a különös reakciót, tudatosan átrendezem az arcomat, és igyekszem barátságos hangot megütni.

– Én nem vagyok valami… társaságkedvelő ember – mondom.

– Azt látom – mosolyog –, de ne aggódjon, ez itt biztosan meg fog változni. – A kezébe veszi a kanalat, és óvatosan enni kezdi gőzölgő levesét.

Nem tudom, mi fog megváltozni, de kezdem megérteni a pszichopatákat.

Kihasználva a csendet, tovább ebédelek. A hal valami isteni. Nem hittem volna, hogy egy ilyen kis helyen ilyen finom az étel. Alig várom, hogy megkóstoljam a kávét. Noha az utazás kicsit kikészítette a gyomromat, valójában imádok enni. Igazából inni is. Különösen a jó borokért vagyok oda.

– Emma mondta, hogy három hónapig maradsz – mondja két falat között, majd visszafogottan újra rám mosolyog. Kis gödröcskék jelennek meg a szája sarkában. – Remélem, tegeződhetünk.

Most erre mit mondjak? Már úgyis mindegy, hiszen letegezett…

– Még nem tudom, meddig maradok – mondom inkább nem reagálva a tegezésre. Tényleg három hónapot írtam alá, de hogy őszinte legyek… nincsenek terveim.

Van néhány dolog, aminek szeretnék utánajárni. Az anyámnak rengeteg féltett titka volt, és nem szívesen beszélt a múltjáról. Ha erre gondolok, egyfajta rosszindulatú elégedettség lesz úrrá rajtam. Az a célom, hogy kirángassam a csontvázait a szekrényből, hogy végre napvilágot láthasson mindaz, amit elhallgatott előlünk. Biztos vagyok benne, hogy a titkai tették olyan besavanyodott asszonnyá, és keserítették meg a mi életünket is.

– Nem találkoztam még turistával, aki ne esett volna szerelembe azonnal a természeti kincseket látva. Bár ők mindössze egy-két hétre jönnek, ugyanakkor legtöbbször vissza is térnek. Szerintem hamar magával fog ragadni téged is ez a hely.

Ezek szerint minden turistát így megkörnyékez? Üvölt róla, hogy imád beszélni. Ha hozzá hasonló nyitott emberbe botlik…, ott kő kövön nem marad, ahogy mondani szokták.

– Ja, talán – felelem kurtán, majd leteszem a kezemből az evőeszközöket, és felállok az asztaltól. Lehet, hogy ő szereti hallgatni a saját hangját, de én most inkább némi nyugalomra vágyom. – Elcsomagoltatom a maradékot. Örültem.

Madeline nem zavartatja magát. Szélesen vigyorogva, integetve köszön el, és biztosít róla, hogy még találkozunk.

Az elcsomagolt étellel a kezemben sietek haza. Célirányosan haladok, nehogy kedve legyen bárkinek is megszólítani. Hazaérve a megkönnyebbülés érzésére számítok, ami végül nem jön el. A lábnyomokat már messziről kiszúrom, a hal bukfencezik egyet a gyomromban.

– Jaj, Manila, ne már! – korholom magamat suttogva. Ez a hely nem a bűn városa! Ha még mindig San Antonióban lennék, izgulhatnék, de itt néhány lábnyom valószínűleg csak annak a jele, hogy valaki túlságosan kíváncsi.

CORA

A lúg, a kókuszolaj és a kecsketej gyönyörű elegyként olvad össze a rozsdamentes acéltálban. Imádom nézni, ahogy ennyire különböző anyagok házasságot kötnek egymással. Bár a szappankészítés az édesanyám szenvedélye, gyermekkorom óta a nyomdokaiban járok. Sosem erőltette, nem kért, hogy idővel én vegyem át a hivatását, én döntöttem így. Egyszerűen… szerintem ez az egész varázslatos. És még azt mondják, nincsenek csodák! Akkor mégis minek lehetne hívni ezt a gyönyörű kémiai folyamatot, aminek a végén ott a bőrt tápláló, isteni illatú szappan?

Ezúttal narancsosat készítek. Anya szereti a régi, jól bevált recepteket, én azonban inkább valami újjal rukkolok elő. Talán épp ezért egészítjük ki ennyire jól egymást. És ki tudja…? Lehet, hogy ez a szappanjaink és a kencéink sikerének is a titka nemcsak a városban, hanem az egész környéken is. Ehhez a recepthez narancsillóolajat és narancshéjat használok. Ez utóbbiból kerül a keverékbe, és miután a formába öntöm, a tetejét is meg fogom szórni.

– Hm! – Mélyet szippantok az isteni illóolajból, amint kibontom az üvegcsét. Még az arcmaszkon keresztül is lehet érezni ezt a finom, édes aromát. Mindössze néhány csepp, és máris illatozik az egész helyiség. Legközelebb akár kakaóbabot vagy karobot is lehet bele tenni. Mennyi, de mennyi ötlet, és oly kevés idő!

– Cora! – hallom meg a húgom hangját az udvarról. Visszakiáltok neki, hogy a műhelyben vagyok. Mindössze két évvel fiatalabb nálam, és teljesen az ellentétem. Inkább lázadó típus, és ki nem állhatja a kencéket.

A helyiségbe lépve azonnal fintorra húzza az orrát. A szememet forgatva közlöm vele, hogy ez csak narancs…, de azért jót nevetek rajta. Néha azt érzem, direkt ellenáll ennyire és harcol…, tulajdonképpen mindennel.

– Anya küldött – mondja, közben színpadiasan befogja az orrát. Mit lehet tenni? Ilyenek ezek a tizenhat évesek. Talán mikorra betölti a tizennyolcat, mint én január 2-án, addigra lenyugszik. – Azt mondja, már ágyban lenne a helyed.

– És neked? – szúrok vissza viccelődve.

Most Susie-n a sor, hogy a szemét forgassa. Pontosan tudom, hogy anya az ő fülét is rágja egy ideje, de ő már csak azért sem bújik ágyba. Közlöm vele, hogy megyek mindjárt. Már csak bele kell szórnom a narancshéjat, formába tölteni az elegyet, és kész vagyok.

– Jó, megmondom neki. Aztán, ha veszekedni kezd, kiküldöm hozzád – morogja.

– Rendben, küldd csak – mondom elnézően.

Anya hajlamos a másik szófogadatlansága miatt is morogni velünk. Rám Susie-nak panaszkodik, nekem róla és a bátyánkról, aki írhatna többször is a katonaságtól, és így tovább. Ez lehet a testvérek keresztje.

Susie, amilyen hirtelen jelent meg, olyan gyorsan távozik. Azért még fújol egyet, mielőtt becsukná az ajtót. Nem tudom megállni, hogy ne nevessem el magam. Annyira látszik, hogy direkt csinálja. Egyszerűen nem tudom komolyan venni, és megsértődni sem rajta.

– Na, lássuk! – mondom az üres műhelynek, beleszórom az elegybe a narancshéjat is, majd újra jól összekeverem. Leveszem a tűzhelyről az egész nagy lábast, és formába töltöm a szappant. Nem győzök álmélkodni minden egyes alkalommal, amikor ezt teszem. Tulajdonképpen a folyamat egésze magával ragad. Anya szerint ez jó. Örülök, hogy én is megleltem benne a szenvedélyt. Úgy véli, a siker titka az, ha a szívünk után megyünk.

Susie-nak is mindig azt mondja, hogy találjon valamit, amit szenvedéllyel csinál. Szerintem viszont a húgom már megtalálta. Amikor beszólhat másoknak, mindig csillog a szeme. Egyszer ezt elmondtam anyának, aki jót nevetett rajta.

– Igazad van! – kiáltott fel. – Akkor minden rendben. Az összes gyermekem megtalálta a saját szenvedélyét.

Viccet félretéve…, úgy vélem, ez egy gyönyörű szó. Mármint a szenvedély. Annyira illik hozzánk, nőkhöz. És olyan gyönyörűvé tesz! Amikor anya kencét vagy szappant készít, egyszerűen ragyog. Ezt a szikrázó energiát utána mindenhová magával viszi. Ott van, amikor ételt készít, csókot lehel apa arcára vagy segít nekünk a házival. Sokszor gondolkodom azon, milyen szerencsések vagyunk.

A teletöltött formákat a hatalmas asztalra teszem, ahol több szappan és kence is pihen. Most már csak várni kell. Szükséges néhány hét, hogy a szappan beérjen, de aztán… megannyi nőnek fog örömet okozni illatával és lágyságával. Anya, aki a nagyitól tanulta a szappankészítést, mindig azt mondja, hogy azért tetszett meg neki, mert az életre tanította. Ezt még akkor sem értettem, amikor a felügyelete alatt elkészítettem az első saját szappanomat tizenkét éves koromban. Később azonban rájöttem, mire gondolt. Vannak pillanatok, amikor szívesen siettetnénk az időt, ám a természet folyamataiba nem nyúlhatunk bele. Ez igaz a szappanokra, és minden másra is.

– Kész! – mondom mosolyogva, és leveszem magamról a kötényt meg a kesztyűt. Gondosan a helyére teszem, leoltom a villanyt, és kilépek az udvarra. A hold fénye mutatja az utat a házig, ahonnan meleg fény és isteni illatok áradnak. Anya holnap vásárba megy a szomszéd városba, ezért ilyenkor mindig előtte való este főzi meg az ebédet. Nekünk holnap suli lesz, amit ki nem állhatok. Amennyire magával ragad a szappankészítés, annyira rühellem a padot koptatni. Várom, hogy vége legyen, és minden időmet a szenvedélyemre szánhassam. Apa örülne, ha egyetemre mennék, de én nem akarok. Nem tudom, hogyan fognak megbékélni ezzel, mindenesetre igyekszem tartani magam az elképzelésemhez. Mert bár anya sosem erőltette, hogy vegyem át a boltot, én boldogan megtenném. Úgy érzem, a műhelyben lehetek önmagam, míg az iskolában inkább el kell rejtenem azt, aki vagyok.

– Hát itt vagy! – szól anya, amikor az előszobából belépek a konyhába. – Már elmúlt tíz.

– Tudom, csak még be akartam fejezni – szabadkozom. Ő még mindig a tűzhely előtt áll. Megkérdezem, hogy szüksége van-e segítségre, majd amikor nemet mond, puszit nyomok az arcára, és elköszönök.

Az emeletre sietek, ahol a közös szobánkban a húgom vár. A bátyánk szobáját, hiába van távol, anya megtartotta. Így én és Susie maradtunk együtt. Emiatt vegyes érzések vannak bennem. Néha jólesne egy kis nyugalom, máskor viszont örülök, hogy a húgom mellettem van.

– Azt hittem, tovább húzod az időt – jegyzi meg.

– Nem húztam az időt, dolgoztam – felelem, és a pizsamámért nyúlok, majd eltűnök a közös fürdőszobánkban. Gyorsan lezuhanyozom, hogy még tizenegy előtt ágyba kerülhessek. Minél többet gondolok arra, hogy holnap korán kell kelnem, annál erőtlenebbnek érzem magam. A műhelyben feltöltődtem, ám az iskolának már a gondolata is elszív minden magamba gyűjtött energiát.

Bár sokszor cikizem a húgomat lázadó természete miatt, be kell ismernem, hogy bennem is van egy jó nagy adag lázadás. Csak finomabb formában tör a felszínre, mint belőle. Nem értem például, hogy apa miért erőlteti az egyetemet. A diploma nem garantálja, hogy jó, pláne nem, hogy jobb életem lesz, mint nekik. Tudom, hogy szülőként azt szeretnék, ha nagyobbra nőhetnénk, mint amekkorára ők nőttek ebben az életben, de mi van akkor, ha nekem ennyi bőven elég? A szappanok, a kencék és az öröm, amit akkor érzek, amikor egy új illat beszökik az orromba?

Anya igyekszik a lelkére beszélni, ő azonban hajthatatlannak tűnik. Mindig szóba hozza, hogy lassan jelentkezni kell, és ideje lenne eldöntenem, mit szeretnék. Amikor közlöm vele, hogy én már eldöntöttem, mintha nem figyelne. Valahol megértem őt, de akkor sem fogok egyetemre menni, bármennyiszer is hozakodik elő vele.

– Nincs kedvem iskolába menni – nyavalyog a húgom, amint gőzzel körülölelve kilépek a fürdőből.

– Nekem sincs.

– Nem lóghatnánk el?

Legutóbb, mikor ellógott, apától fejmosást és szobafogságot kapott. Amikor erre emlékeztetem, ismét fintorog.

– Egyébként én is szívesen ellógnék – vallom be. Sőt, akár már most be is fejezném az egészet. Úgysem megyek vele semmire. Nem tanítanak olyat, amitől jobb kencekészítő leszek. Minden, amire szükségem van, az megtalálható a műhelyben, a tudást pedig a család birtokolja. Ráadásul… még az életről sem tanítanak semmit. Tök jó, hogy számolgatunk hétről hétre, meg magolunk be verseket, ettől nem leszek sem jobb ember, sem talpraesettebb nő.

Ezt a húgom is látja. Nemegyszer összekülönbözik emiatt apával. Igyekszem a védelmére kelni, de hát…, szülők… Hiába van igazunk, mondja gyakran anya, alkalmazkodni kell a rendszerhez. Hát persze…

Az ágyban a fejemre húzom a takarót, és inkább kellemesebb témák felé terelem a gondolataimat. Egyrészt már érik az új szappanom, és még egy recept kezd megszületni a fejemben, másrészt hamarosan izgalmas forgatagnak ad otthont a város. Szeretem az ünnepeket, a fesztiválokat. Amennyire utálom az iskolai közeget, annyira imádom az ünnepi összejöveteleket. Ki lehet öltözni, és olyan emberekkel szórakozhatunk, akiket szeretünk. Ráadásul az éjszakai mulatság mindig tartogat meglepetést a számunkra. Ilyenkor az éjfél nemcsak az árnyak órája, hanem a lopott pillanatoké is, amelyeket kellemes emlékként raktározunk el.

{1} A jelenethez illő zene: Sia – Breathe Me.

{2} A jelenethez illő zene: Cereus Bright – Seven Wonders.