Szöveg, illusztrációk © Imre Viktória Anna, 2023

Borító © Pándi Réka, 2023

Minden jog fenntartva. Ezen kiadvány sem részben, sem egészben nem másolható, nem tárolható visszakereshető rendszerben, nem tehető át semmilyen formátumba, sem elektronikus, sem nyomtatott, sem más eljárással rögzített formában a jogtulajdonos írásos engedélye nélkül.

Elérhetőségek:
Blog: imreviktoriaanna.blogspot.com
Facebook: facebook.com/imre.viktoria.anna
Instagram: imreviktoriaanna
Threads: imreviktoriaanna
Bluesky: imreviktoriaanna

ISBN: 978 1 7384239 0 3

Neked, aki mindig is éltél-haltál a vámpírokért
és
minden vámpírnak, aki meg a halandókért élőhalt

A Zsinat által hivatalosan elismert kasztok és ezek legfőbb jellemzői

(Részlet a Halandó szolgák kézikönyve c. kötetből. Tizenharmadik, angol nyelvű kiadás, 7. oldal)

Grimling

Élőholt, vérszívó vámpír, az öröknép egyik legelterjedtebb fajtája. Kizárólag vérrel táplálkozik, és a harapása rövidtávú memóriavesztéssel jár. Bár könnyen teremt utódot, újjászületésekor az összes halandó emlékét elveszíti. Csak olyan épületbe léphet be, ahová beinvitálták, és nem szenvedheti a fokhagymát sem. Ha napfény éri, elhamvad, ám az utóbbi évtizedek kutatásai rávilágítottak, hogy ha kegytárgyat visel a bőrén, az megóvja ettől a végtől.

[A legvámpírabb vámpír, ami valaha a nyakadba mélyeszti a szemfogait. 9/10]

Lidérc

Alakváltó vámpír, amely sokszor álmában lepi meg az áldozatát. Vér mellett vággyal is táplálkozik, ezért intim kapcsolatban áll a halandókkal, bár ritkán használja őket szaporodásra, selejtes utódoktól tartva. Vérvonaltól függően változó a gyengesége, ám a többi élő vámpírhoz hasonlóan nem árt neki a napfény.

[Egyesek gyengeségei az öntelt seggfejek, a lazacos macskakaja és a valóságshow-k. 7/10]

Ghoul

Élőholt, testrabló vámpír, amely harapással szaporodik. Folyamatosan oszlik, ezért az áldozataitól zsákmányolt testrészekkel tartja egyben magát. Friss halottak húsából is képes csillapítani az éhét, így gyakran megtalálni temetők környékén. Oszlása sebességét befolyásolja a hold ciklusa – teliholdkor a legsérülékenyebb –, de gyengeségei közé tartozik az ezüst is. Sajnos ritka, hogy néhány évtizednél tovább életben marad.

[HÁNYOK konkrétan. -8/10]

Striga

A sötétség gyermeke; csontokkal, vérrel és az áldozatai rettegésével táplálkozó élőholt vámpír. Könnyen felismerhető írisz nélküli, fekete szeméről és krétafehér, szőrtelen testéről. Képes teljesen az uralma alá hajtani a halandók elméjét, hogy borzalmas látomásokkal gyötörje őket, így édesítve a vérük ízét. Sem a tükörben, sem a kamerák felvételein nem látszik, és a napfény halálos fenyegetést jelent rá.

[Pocsék lehet a sminkjük. 2/10]

Hárpia

Ritka, ősi eredetű vámpír, amely képes tollas szárnyakká és karmos madárlábakká alakítani a végtagjait. Tojásból kel ki, fő tápláléka az emberi szív, de legendásan állhatatos teremtmény, és véren is eltengődik, ha kell. Örökké éhes. Kiváló a szaglása, és csak a vas ejt rajta halálos sebet.

[Manapság már bárkiből lehet vámpír. Legközelebb a sellők jönnek. 3/10]

Dracul

Élőholt vámpír, amely nemcsak vérrel, de minden élőlény – így állatok, növények és a többi élő vámpír – energiájával is képes táplálkozni. A külseje az összes kaszt közül a leginkább hasonló a halandókéhoz, ezért könnyedén elvegyül köztük, és a napfény sem árt neki. Képes mások gondolataiban olvasni és rájuk kényszeríteni az akaratát, a szent tárgyak azonban halálosak rá.

[Ha nincs hosszú szemfogad, nem vagy vámpír. Bocs, nem én hoztam a szabályokat. 0/10]

Grimnir [BABE ♡]

[TITKOSÍTVA]

[Kösz.]

Kétszáz évvel az idei Zsinat előtt

Születésemtől fogva tudtam, hogy a napjaim meg vannak számlálva.

Természetesen ezt minden halandó elmondhatja magáról, de az én esetemben kicsit bonyolultabb volt a dolog – kezdve azzal, hogy soha nem voltam ember, bármilyen makacsul próbáltam is hosszú éveken át elhitetni magammal és a világgal az ellenkezőjét.

A mai nap borzalmai után nem maradtak kétségeim.

Pontban éjfélkor minden szőrszál égnek állt a hátamon. Előbb az erdőre telepedett váratlan némaság töltött el rettegéssel, azután az ágak fülsiketítő roppanásai, ahogy valaki lassú, megfontolt léptekkel egyenesen felém közeledett.

A rengeteg legsötétebb mélyéről maga a halál sétált elő a tisztásra, ahol meghúztam magam.

– Mutasd magad! – parancsolta.

Az ágak rejtekéből megnéztem magamnak a hang gazdáját. Magas, világos hajú nőnek tűnt földig érő, sötét ruhában, ám engem nem téveszthetett meg: a bal szeme olyan baljósan ragyogott, akár a telihold az égen – és akárcsak az enyém, miután belakmároztam.

Őt is az ördög nemzette hát, mint engem. Pocsékabb szerencsém nem is lehetett volna.

Mint kiderült, tévedtem: ebben a pillanatban ugyanis megkordult a gyomrom, a nő pedig egyenesen a lombkoronának arra a pontjára meredt, ahol gubbasztottam.

– Fogy a türelmem – jelentette ki hidegen. – Három faluval arrébb is éreztem a vérszagot, miután otthagytad a lányt feltépett torokkal a bozótban. A szülei még csak keresik, de csupán idő kérdése, hogy felfedezzék a testét és vadászni kezdjenek a szörnyetegre, ami megölte… rád, ha nem tévedek.

Önkéntelenül hátracsaptam a fülem, pedig tudtam, hogy igaza van.

Nem akartam bántani. Katie volt az egyetlen, aki nem ferde szemmel nézett rám; aki nem tett gúnyos megjegyzéseket az anyám laza erkölcseiről, amikor végigsétáltam az utcán. Azért bújtunk el a láp szélén, mert végre kettesben akartunk maradni, de az első tétova csók után szinte azonnal megtébolyított a szomjúság, és…

… és a legrosszabb az volt, hogy még az utolsó lélegzetével is azt sóhajtotta, ne hagyjam abba.

– Gyere szépen. – A halál még mindig ott állt a fa alatt, de most már a kezét nyújtotta felém. Sápadt, karmos ujjai voltak. – Én nem foglak bántani.

Az a felem, amelyik még így, macskaalakban is foggal-körömmel ragaszkodott az emberségéhez, hátat akart fordítani neki, hogy visszatérjen a faluba, és feladja magát. Máglyán égetnének el, mint egy boszorkányt, nem vitás – de talán nem érdemeltem meg?

Az ösztöneim győztek: élni akartam. Lassan, minden mozdulatot megfontolva a fa törzsébe vájtam a karmaimat, és leereszkedtem a tisztásra. Közelebb azonban nem mentem: megültem a gyökerek keszekusza hálójában, és magam elé kanyarítottam a farkam.

A nő elmosolyodott, és csípőre tette a kezét. Az arca jobb felét ezüst függönyként takarta el a haja.

– Mi a neved? – kérdezte.

Ez lett volna az utolsó esélyem, hogy elmeneküljek – de éhes voltam, kimerült és mindössze tizenhárom éves. Belefáradtam a rejtőzködésbe. Megadóan leolvadt rólam a fekete bunda, és amikor lábra álltam, már a nő melléig értem.

Habozva elárultam neki a nevem.

– Jó fiú – biccentett elégedetten. – Ez volt az első alkalom, hogy vért ittál?

Bólintottam. Katie üveges tekintettel bámult rám az emlékeimből, belőlem pedig kiszakadt egy önkéntelen nyüszítés.

A nő nem foglalkozott vele.

– Szerencsés kis lidércfajzat vagy – nézegetett. – Anyád csak azért hagyhatott életben, mert azt hitte, halandónak sikerültél… máskülönben most nem beszélgetnénk itt. De ez mellékes. Úgy alakult, hogy hasznomra lenne valaki, akinek nem árt a napfény, örökké él, és épp olyan ügyesen kerüli a feltűnést, mint egy macska. Ha illik rád a leírás, akkor az emberek és a Zsinat elől is elrejtelek, és még arról is gondoskodom, hogy ne maradj éhen.

Nyeltem egyet. A felét sem értettem annak, amiről beszélt, csak az ajánlata egyetlen, legfontosabb részét: a túlélést. Ha elfogadom, ez a túlvilági nő segít életben maradnom.

– Nos? – Félrebillentette a fejét, szabaddá téve az arca másik oldalát a sötéten ásító szemüreggel. – Mit mondasz, vérszomjas kis lidérckölyök?

A szívem a torkomban dobogott: a szeme helyén mozdulni véltem az árnyakat. Elképzeltem, hogy visszautasítom; hogy egyedül vágok neki a vadonnak, csak a holdfény és az első gyilkosságom rémképeinek társaságában… de teljes bizonyossággal éreztem, hogy nem húznám sokáig.

Megadóan rábólintottam, a nő pedig szélesen, az agyarait kivillantva elvigyorodott. A kisujja karmával olyan könnyedén hasította fel a csuklóját, mintha az selyemből lett volna, azután felém nyújtotta a sötéten patakzó forrást.

– Igyál! – szólalt meg ismét.

Nem vártam meg, hogy elismételje. Lehunytam a szemem, visszanyeltem a rettegésem, és a csuklójára hajoltam, hogy mindörökre hozzáláncoljam magam a Grimnirhez.

Három perccel egy orbitális baromságot követően, hat hónappal a Zsinat előtt

Csak egyetlen óra volt hátra naplementéig, ő pedig úszott a vérben.

Millie hosszú, szaggatott levegőt vett, azután kifújta. A tüdeje sajgott, mintha bemelegítés nélkül futotta volna körbe háromszor a háztömböt; a szíve veszettül zakatolt a rémülettől. Úgy hevert a régi szobája parkettáján, akár egy rongybaba, még arra is képtelenül, hogy megemelje a fejét, és némi hunyorgás árán megsaccolja, hová ejthette a szemüvegét.

Nos, állapította meg a körülményekhez képest kifejezetten higgadtan, legalább annyi világos, hogy ezt parádésan elszúrtam.

Egyelőre nem akart arra gondolni, mi történt és hogyan fogja helyrehozni. Sokkal fontosabbnak érezte, hogy – lehetőleg észrevétlenül – kikeveredjen a szülei házából, és rendbehozza magát annyira, hogy egyesek ne tegyenek fel kellemetlen kérdéseket. Sajnos a vámpíroknak megvolt az a bosszantó szokásuk, hogy komolyan vették a vérveszteséget.

Millie ujjai tétován vándoroltak a padlón, hátha a kezébe akad a telefonja. Ha jól emlékezett rá, végig néma maradt, ezért nem tartotta valószínűnek, hogy az anyja utána akarna nézni, mi történt vele, de jobbnak látta mielőbb segítséget hívni – mégpedig az okkult fajtából, amelyik nem feltétlenül akad fenn a fekete gyertyákon, a krétával felrótt mágikus szimbólumokon, meg persze a rengeteg véren.

A kisujja hűvös, sima felületet tapintott. A nő összeszorította a fogát, és messzebbre nyúlt a parkettán, mígnem sikerült közelebb húznia magához a mobilt. Az esélytelenek nyugalmával belátta, hogy feleslegesen próbálná felemelni: inkább hosszan lenyomta rajta a gombot, majd némi torokköszörülés árán megmondta neki, kit tárcsázzon.

Amíg a tárcsahangot hallgatta, fáradtan lehunyta a szemét. Még csak abban sem lehetett biztos, hogy egyáltalán lesz, aki felveszi. Így járt, aki élőholtakkal töltötte az idejét: naplemente előtt magára volt utalva.

A monoton búgást hirtelen kattanás váltotta fel, majd egy unott férfihang:

– Igen, már kiteregettem. Lehet, hogy kétszáz vagyok, de nem szenilis, Penny.

– Seth? – Millie megköszörülte a torkát, majd hangosabban és érthetőbben szólt oda a telefonnak: – Seth, ide tudnál jönni? Azt hiszem… elcsesztem.

Június, hat hónappal a Zsinat előtt

Ha Orestes Blackwell úgy tekintett az életére, akár a világ legbonyolultabb lapozgatós szerepjáték könyvére, másodpercre pontosan be tudta azonosítani benne azokat a pillanatokat, amikor rosszul választott.

Ott volt rögtön az a sármos, de jó pár évvel idősebb fiatalember a zenekar rézfúvós szekciójából, aki miatt hetedikben ellógta a hegedűóráit, és megbukott az év végi vizsgáján – vagy a délután, amikor beleolvasott az anyjuk asztalán tornyosuló papírokba, és megtudta, hogy az apjuk még azelőtt lelépett, mielőtt ő megszületett volna. Tucatnyi apró hazugság, rosszul kicsúszott mondat és botlás, amelyek mind, mind elkerülhetőek lettek volna, ha egy kicsit előrelátóbban hozza meg a döntéseit.

A kérdéses reggelen az alábbi – pocsék – ösvényt járta be, mielőtt végleg kicsúszott a kezéből az irányítás:

1

Az ébresztőóra kiszakít a legszebb álmodból. Előző éjjel többet ittál a kelleténél, pedig tudtad, hogy ma dolgozol. Jólesne még pár percig pihentetned a szemed.

Ha felkelsz, lapozz az 53-hoz!

Ha szundítasz még öt percet, lapozz a 15-höz!

15

Másfél órával később ébredsz fel ismét. Az óra 9:34-et mutat. Huszonhat perc múlva kezdődik a műszakod a város másik oldalán. A busz félóránként jár.

Ha hagyod a francba az egészet, lapozz a 4-hez!

Ha magadra kapkodod a ruháidat, és megpróbálsz futva beérni, lapozz a 32-höz!

Ha magadra kapkodod a ruháidat, fogat mosol, és taxit hívsz, lapozz a 24-hez!

32

Mivel sajnáltad a pénzt a taxira, az állásodtól azonban nem mersz megválni, kócosan, borostásan és az előző esti gönceidben eredsz futásnak a belváros felé. Bölcsész-erőnlétednek köszönhetően már a második sarok után csatakosra izzadod az inged, de hamar rálelsz a megoldásra: előkaparod a fülhallgatód, majd a kedvenc silány rockzenéidre bízod, hogy felfűtsék pangó lelkesedésed. A gyomrod hangosan korogva követeli a reggelit, amitől a léhaságod javára megfosztottad. Amint átnyargalsz az úttesten, ínycsiklandó kávéillat csapja meg az orrod.

Ha beugrasz egy pillanatra a kávézóba, lapozz a 12-höz!

Ha folytatod az utad, lapozz a 46-hoz!

Ha észhez tértél, és inkább taxit hívsz, lapozz a 24-hez!

12

A pult fölött lógó óra másodpercmutatója mintha betépett volna, olyan sebességgel száguld, miközben te tikkelő szemmel és fogcsikorgatva várod, hogy az utolsó babakocsis anyuka is eltakarodjon előled a sorból. Mire leadod a rendelésed, már csak nyolc perced maradt beérni. Kezedben a dupla karamellás, tejszínhabos lattéddal kilépsz az utcára.

Ha feladod és hazamész, lapozz a 6-hoz!

Ha körültekintően indulsz tovább, lapozz a 30-hoz!

Ha futásnak eredsz, lapozz a 13-hoz!

13

Négy perced maradt. A munkahelyed az úttest túloldalán vár rád. A levegőben egy csapat sirály köröz, minden bizonnyal az aszfalton heverő kiflicsücsköt szuggerálva.

Ha elsétálsz a legközelebbi zebráig, lapozz a 27-hez!

Ha körülpillantasz, majd fél szemedet a sirályokon tartva átrohansz az úton, lapozz a 67-hez!

Ha megkockáztatod, hogy szőnyegbombázás áldozata leszel, de szemmel tartod a forgalmat, lapozz a 2-höz!

67

Úgy ismered ezt az utcát, mint a tenyered, elvégre minden reggel és délután itt kelsz át. Kezedben a kartonpohárral, tekinteteddel a madarakon átiszkolsz két autó közt épp, amikor az aktuális szám a refrénhez ér, majd egy pillantás a másik irányba, és…

… mire felfogod, hogy a busz miattad dudál, már farkasszemet nézel a kétségbeesetten padlófékező sofőrjével, a lattéd pedig nagy ívben kirepül a kezedből, ahogy a jármű a testednek csapódik, majd röppályára küldi azt.

Kalandod véget ért.

Miután a busz fülsiketítő csikorgással megállt egy sarokkal arrébb, Orestes pislogva tántorodott hátra a megrepedt szélvédőtől. Kissé szédelgett, és beletelt néhány másodpercbe, hogy rájöjjön: nem vér borítja az inge elejét, hanem kávé. Zavart mosollyal elnézést kért a falfehéren üvöltöző sofőrtől, majd folytatta útját a túloldalra, és még futásnak is eredt, amikor meghallotta a harangszót.

Sonja meg fog ölni, gondolta a könyvesbolt felé loholva. Vagy kirúg, és mehetek vissza baristának.

Megborzongott. A gimnázium után hatalmas lelkesedéssel vetette bele magát a középkori olasz irodalomba, ám a bölcsészettudományok rákfenéje, hogy nem könnyű elhelyezkedni velük a munkaerőpiacon, Orestes pedig sem elég kitartó, sem elég leleményes nem volt ahhoz, hogy megcsípjen egy jól fizető állást, ahol legalább nyomokban azzal foglalkozhatott volna, ami érdekelte. Így kötött ki recepciókon, telefonos ügyfélszolgálatokon és kávézók pultja mögött – egészen addig, amíg egy este hazafelé menet meg nem pillantotta az Alexandria kirakatában azt az álláshirdetést.

A tulaj – egy hirtelenszőke, talpig feketébe öltözött középkorú nő – előbb döbbent arccal, majd kritikus szemmel mérte végig, amikor húszpercnyi ácsorgást követően végre összeszedte a bátorságát, és belépett az üzletbe, hogy jelentkezzen. A nő egy szót sem szólt, csak intett neki, hogy forduljon körbe, majd biccentett, és a kijárat felé bökött. Orestes leforrázva kullogott haza, és a csalódás élét egy üveg vörösborral tompította.

Másnap reggel egy kézzel címzett levelet dobtak be a lakása ajtaján. A borítékot vörös pecsétviasz zárta le, amelyen egy lángokba burkolózó nyitott könyv díszelgett. Orestes felvont szemöldökkel törte fel, és mire a levél végére ért, még a másnaposságáról is megfeledkezett. Kapkodva rángatta magára a legvállalhatóbb ruháit, és hanyatt-homlok rohant vissza a könyvesboltba, hogy még nyitásra odaérjen.

– Remélem, a jövőben pontosabb lesz, Mr. Blackwell – szólalt meg az Alexandria tulaja, amint a férfi feltépte az ajtót. – A szerződését és a tennivalók listáját az irodában találja. Ha kérdése van, csak hagyjon egy üzenetet az asztalomon. További szép napot!

Orestesnek meglepődni sem maradt ideje, és a nő már távozott is az üzletből. Szerencsére igazat mondott: a bolt mélyén megbúvó irodában valóban egy precíz, minden részletre kiterjedő lista várta az új üzletvezetőt, aki a kezdeti pánikot követően fogta magát, és lépésről lépésre haladt végig rajta, egyenként kipipálva a teljesített pontokat. Mire elérkezett a zárás ideje, minden teendőjével végzett, és valami csoda folytán még két könyvet is sikerült eladnia. Büszkén kihúzta magát, amikor a fekete ruhás nő visszatért, és széles vigyorral nyújtotta át neki a listát.

– Megteszi. – A tulaj csak egy pillantásra méltatta a papírt, de nem vette el tőle. – Nem ártana, ha a szerződését is aláírná, Mr. Blackwell… hacsak nem akar ingyen dolgozni nekem.

Orestes élete legboldogabb nyolc hónapját töltötte el az Alexandriában. Főnöke, a magának való Sonja Viljanen eleinte még felbukkant nyitáskor és záráskor, ám amint meggyőződött róla, hogy a férfi tudja, mi a dolga, többé nem bajlódott vele, hogy rajta tartsa a szemét: Orestes csupán egy friss listát talált az irodában reggelente. Sonja időnként a frászt hozta rá azzal, hogy egyik pillanatról a másikra, bármiféle előzetes bejelentés nélkül felbukkant a boltban, és amikor a férfi gyanútlanul visszatért a mosdóból, már úgy kötögetett a pénztárgépnél ülve, mintha órák óta ezzel foglalatoskodott volna. Orestes igyekezett elsiklani e furcsaságok felett, és mélyre temetni magában a gyanút, hogy a főnöke talán nem hétköznapi ember.

Már csak azért is, mert az élete végre sínre került.

Az Alexandria egyike volt a város maroknyi független könyvesboltjának, így aztán nem tolongtak benne a vevők. Naponta talán egy tucat vásárlót kellett kiszolgálnia, a fennmaradó időt pedig az üzlet rendben tartásával, kirakatrendezéssel, békés leltárazással és olvasással töltötte. Még egy környékbeli macskával is összebarátkozott – hogy a szárba szökkent magánéletéről szó se essék…

Sonja igazán nem várt tőle sokat, ellenben tisztességesen megfizette a munkájáért. Csak egy idióta tette volna kockára az állását sorozatos késésekkel.

Egy szerencsétlen, önhitt idióta.

Még nem halt el a harang tizedik kondulása, amikor Orestes megfordította az Alexandria ajtaján lógó táblácskát. Megkönnyebbülten sóhajtott, és lerogyott a pult mögött, hogy kifújja magát, mielőtt nekilátna rendesen kinyitni. Gondolatban századszorra is megfogadta, hogy mostantól öt perccel korábban kel fel; hogy nem lustálkodik az ágyban jóképű szőkeségekről fantáziálva; hogy majd az irodában főzi meg a reggeli kávéját…

A csilingelés kizökkentette az esküdözésből. Kihúzta magát a székben, és a legragyogóbb mosolyát villantotta a nap első potenciális vásárlójára.

– Jó reggelt!

A nő csupán biccentett. Alacsony, vézna teremtés volt, és az arcán is élesen kirajzolódtak a csontok, mintha éhezne – az öltözéke minősége azonban rácáfolt Orestes e gyanújára, ugyanis a csizmája, a dzsekije és a nadrágja is valódi bőrből készült.

Hogy a fenébe bírja ezt a hőséget?, tűnődött a férfi.

– Mi a neved? – sétált közelebb a jövevény.

Orestes mély levegőt vett. Mint a legtöbb konvencionálisan vonzó fiatalember, ő is gyakran magára vonta a nők figyelmét, és hálát adott az égnek, hogy manapság már nem kellett óvatos kis hazugságokkal visszautasítania őket.

– Orestes, hölgyem – felelte könnyed mosollyal. – Én vagyok az üzletvezető. Miben lehetek a segítségére?

Add, hogy egy ritka könyvet keressen!, fohászkodott az égiekhez, akikben egyébként nem hitt.

A madárarcú nő a pultra könyökölt, és kifejezetten rémisztő mosolyra húzta a száját. Vagy egy tonna smink ült a bőrén.

– Szeretnélek jobban megismerni – felelte.

Orestes gondolatban elkáromkodta magát, de igyekezett úrrá lenni a vonásain. Rögtön két jó okkal is elő tudott rukkolni, amivel lepattinthatta; csak azt kellett eldöntenie, pontosan mennyire akar feltárulkozni egy vadidegen előtt.

A nő vigyora annyira nyugtalanította, hogy a nyomósabbik érvet vette elő:

– Igazán hízelgő, de sajnos nem ismerkedem nőkkel – bökte ki egy szuszra.

Meglepett pislogást kapott válaszul. A látogató a bőrdzsekije halk nyikorgása közepette felegyenesedett.

– Miért? – kérdezte. Még a fejét is félrebillentette hozzá. Orestes kicsit úgy érezte magát a mozdulattól, mint egy giliszta, ami egy éhes rigóval néz farkasszemet.

– Nos… – Mit válaszolt erre az ember? A méhekkel és a virágokkal kezdte a felvilágosítást, vagy belecsapott a közepébe? – Mondjuk úgy, hogy ha romantikus partnerről van szó, úgy kizárólag a férfiak érdekelnek – mondta végül, majd hozzátette: – Amellett foglalt is vagyok.

A nő arcára enyhe undor ült ki. Orestesben kezdett harag lobbanni a láttán, ám mielőtt elküldhette volna a fenébe, amaz eloszlatta a kétségeit:

– Azt hitted tetszel nekem? – kérdezte hitetlenkedve. – Hogy udvarolni próbálok neked?! Még a gondolat is… – Tett egy kört a pult előtt, majd némileg higgadtabban folytatta: – Nem, Orestes, a legkevésbé sem vágyom rá, hogy testközelbe kerüljek veled. Engem sokkal inkább az iménti kis mutatványod érdekel a busszal.

– A busszal? – kérdezett vissza a férfi.

Nem is ő lett volna, ha szemtanúk nélkül megússza, hogy nevetségessé tegye magát. Még csak azt sem tudta eldönteni, megsértődjön vagy inkább megkönnyebbüljön, amiért kivételesen nem a sűrű szempilláival vagy a zöld szemével keltette fel egy nő nem kívánt figyelmét.

– Igen, a busszal. Angolul beszélek, vagy talán nem?

Orestes pislogott a goromba hangnemen. Egyre inkább kedve lett volna kitessékelni a jövevényt az Alexandriából, de tekintve, hogy nem állt éppenséggel a helyzet magaslatán, mint üzletvezető, úgy döntött, még tűr egy kicsit:

– Csak nem figyeltem oda, és majdnem elütött – felelte. – Szerencsém volt, hogy még időben meg tudott állni.

Halványan emlékezett rá, hogy nem egészen így történt a dolog, de ez tűnt a legészszerűbbnek, tekintve, hogy a kávéfoltos ingén kívül más baj nem érte.

A nő összevonta a szemöldökét. Ezt kicsit sötétebb szürkére festette, mint a haját, emiatt természetesebb hatást keltett – ellenben a szemével, amely átlagos barna színben pompázott, és valamiért a hideg futkosott tőle a férfi hátán.

– Nemcsak „majdnem”, Orestes – mondta lassan, minden szótagot gondosan megformálva. – A busz elütött téged. A saját szememmel láttam.

– Ugyan már! Egy karcolás sincs rajtam! Megbocsásson, de biztosan nem figyelt oda eléggé.

– Nekem más elméletem van – felelte a nő, majd az ajtóhoz sétált, és megfordította rajta a táblácskát, hogy a ZÁRVA felirat legyen kifelé.

A férfi ezt már nem bírta tovább ülve. Felpattant, és megkerülte a pultot.

– Igazán? – Hagyta, hogy az ingerültség egy kissé beszivárogjon a hangjába, és cseppet sem bánta, hogy könnyűszerrel a nő fölé magasodik. – És mégis mi lenne az?

– Hogy halhatatlan vagy, természetesen.

Orestes egy pillanatig meghökkenve bámult rá, azután kirobbant belőle a nevetés.

A nő, akit most már nemcsak ijesztőnek, de némileg téveszmésnek is vélt, égnek emelte a tekintetét, majd széles ívben meglendítette a karját.

Pofont várt, ezért ösztönösen becsukta a szemét – ám a némbernek más tervei voltak. Éles fájdalom hasított a férfi nyakába, ahogy öt tűhegyes karom feltépte a torkát.

Orestes Blackwell nem egészen így képzelte az elmúlást. Ha választhat, most már inkább a busz mellett tette volna le a voksát: az legalább tisztességes, hétköznapi halálnem volt, nem rémregénybe illő gyilkosság.

Megtántorodott; még épp sikerült megkapaszkodnia a pultban, mielőtt elvágódott volna. A másik kezét a nyakára szorította, és hangosan zihált a pániktól, az ujjai közt ugyanis megállás nélkül patakzott a vér…

Késeket erősített az ujjaira, futott át az agyán, ahogy rémülten kapkodta tekintetét a zárt ajtó és a pult mögött rejtőző telefon között. Vagy valami groteszk fegyvere van, acélkarmokkal…

A nő közelebb sétált hozzá. Csizmája halkan megnyikordult, a hang pedig libabőrt varázsolt Orestes hátára. El akart hátrálni előle, de a pult elzárta az útját – amellett valószínűleg mindketten tudták, hogy úgysem jutna messzire.

– A nevem Phi – mutatkozott be a mélynövésű lidércnyomás.

– Örvendek. Mindenkinek elvágod a torkát, akivel összefutsz? – érdeklődött zaklatottan a férfi, mielőtt jobb belátásra térhetett volna. Szédelgett; a valóság kezdett elvékonyodni körülötte. – Vagy érezzem magam megtisztelve?

– Csak az elméletemet teszteltem – jött a válasz. – És tekintve, hogy még mindig jártatod a szád, úgy tűnik, igazam volt. Látod, már csillapodik is a vérzés.

Orestes nem látta, amellett az ujjai még mindig forrók és síkosak voltak, ezért nehezen hitte el a dolgot – ellenben kerülgetni kezdte a gyanú, hogy megtébolyodott. Mi mással magyarázta volna ezeket a felkavaró és meglehetősen abszurd halálközeli élményeket?

– Nem? – Phi ismét félrebillentette a fejét abban a nyugtalanító, madárszerű szögben, mint az imént is. – Üsse kő, mutatok egy nyomósabb érvet. Olyat, amit nem tudsz figyelmen kívül hagyni.

Lassan, szinte színpadiasan emelte fel ugyanazt a kezét, amelyikkel egy perccel korábban megtámadta őt. Vékony ujjai, a tenyere, de még a csuklója is vérben úszott – az én véremben, emlékeztette magát Orestes –, ám az ötcentis karmok még így is tökéletesen kivehetőek voltak az ujjai végén.

– M-mit… csinálsz? – bukott ki a férfiból egy szánalmas nyüszítés kíséretében.

Szeretett volna bemenekülni az irodába, magára zárni az ajtót, és lekapcsolni a villanyt. Letöltene a mobiljára valami ingyenes meditációs appot, és csak relaxálna, amíg ennek a pokoli délelőttnek az írmagját is sikerül kitörölnie az emlékezetéből.

Halványan elfogta a gyanú, hogy ez nem egészen így működik, de nem maradt ideje új tervet kovácsolni, ugyanis a nő vértől fényes karmai elindultak a mellkasa felé.

– Megmondtam, nem? – kérdezett vissza szenvtelenül Phi. – Szemléltetek.

Orestes meg mert volna esküdni rá, hogy sárgán villant a szeme, ahogy előrelökte a kezét. Ezúttal tompább fájdalom robbant a bordái közt, de még így is hitetlenkedve bámulta, miként tűnnek el a hátborzongató nő ujjai a húsában, valahol a szíve tájékán.

Ez nem lehet valóság, győzködte magát. Bizarr rémálom az egész, és pillanatokon belül felébredek. De az ziher, hogy többé egy falatot sem eszem lefekvés előtt.

A lidércnyomás azonban folytatódott, akár tetszett neki, akár nem. Phi valamit megragadott odabenn, és egy határozott rántással kitépte a helyéről.

Orestes bénultan, enyhén szédelegve figyelte a jelenetet. A nő markában egy jókora, erekkel behálózott szerv remegett, akár egy halálraítélt a kivégzőosztag előtt – de nem sokáig. Phi egy pillanattal később kitátotta a száját, és beleharapott.

A sajátos tízórai eredeti gazdája ekkor döntött úgy, hogy talán azzal jár a legjobban, ha elájul. A gondolatot tett követte, és Orestes Blackwell eszméletlenül hanyatlott a könyvesbolt padlójára.

Vannak, akik nem félik a halált. Széles vigyorral és mániákus kacajjal vetik bele magukat a legveszélyesebb helyzetekbe is, ha pedig netán a kórházban kötnek ki, csak vállat vonnak, és már váltják is meg a jegyüket a következő mélytengeri búvárkodásra, hátha ezúttal tényleg egészben nyeli le őket egy óriás tintahal. Az ereikben vér helyett adrenalin kering, a lelkesedésük pedig sajnos ragadós. Ha ilyen ember a barátod, kettőt pislogsz, és máris egy repülőgép gyomrában találod magad, ejtőernyővel a hátadon – és csupán másodpercek választanak el az ugrástól.

Orestes nem tartozott a fenti népcsoportba. Kedvelte a változatosságot, szó se róla, de a bajt sosem kereste, és kalandból is csak az egyéjszakásat szerette. Ha időnként foglalkoztatni kezdte a halál gondolata, makulátlan kórházi ágyat látott maga előtt, valamint egy lehengerlően sármos férfit, amint a kezét fogja, és megesküszik neki, hogy soha többé nem megy újra férjhez.

A tény, hogy békés, távoli elmúlás helyett itt és most, a munkahelyén készült elvérezni, végtelen haraggal töltötte el. Alig múlt huszonhét, épp csak kezdett magára találni, erre egy közveszélyes némber egyetlen pillanat alatt mindent elvett tőle.

Szemléltetek, mondta, mielőtt kitépte a szívét. Még csak nem is kirabolni akarta, vagy váltságdíjat követelni érte – nem, mintha az anyján kívül bárki akár egy pennyt is kicsengetett volna Orestesért –; egyszerűen fogta magát, és múló szeszélyből véget vetett az életének.

Nem igazság, horgadt fel benne a dac. Miért én? Miért épp most? Lehet, hogy nem vagyok az év alkalmazottja, de ennél azért többet érdemlek. És az anyám is, meg Ellie. És Seth…

– Ha még sokáig sajnálod magad, megint a szíved fogja bánni – szólalt meg egy hang.

Orestes szeme felpattant. Beletelt néhány másodpercbe, hogy hozzászokjon az Alexandriát betöltő fényárhoz, de szép lassan kitisztult a kép, és ráismert a mennyezet sötét gerendáira. Még mindig a padlón hevert – az épp ekkor felhangzó két harangszóból ítélve csaknem félórája.

Óvatosan megemelte a fejét, hogy körülnézhessen.

Azután inkább visszahanyatlott a földre.

A Phi nevű hidegvérű gyilkos a pulton ült, és csizmás lábát lóbálta. Orestesnek ennyi is bőven elég lett volna egy pánikrohamhoz, ám a nő értett hozzá, hogyan fokozza a horror-faktort: úgy nyalogatta hosszú karmairól a vért – a véremet, pontosított ismét a férfi –, mintha valami ínycsiklandó szirup volna. Fekete bőrdzsekijét maga mellé dobta; fedetlen vállain és a kulcscsontja élesen kirajzolódó vonalán most már egyértelműen látszott, mennyire alultáplált.

Ha az étrendje többi része is ilyen sajátos, akkor nem is csoda, futott át Orestes agyán, mielőtt észbe kapott, és emlékeztette magát, hogy Phi a világon semmiféle szimpátiát nem érdemel.

Gondolt volna cifrábbat is, ám a szíve zakatolása hirtelen ráébresztette, hogy… nos, hogy zakatol a szíve.

Tétován felemelte a kezét, és a tapogatózni kezdett vele a mellkasán. Egyelőre nem mert odanézni és megkockáztatni egy újabb ájulást, amennyiben csak véres lyuk tátong a szegycsontja körül – így is tartott tőle, hogy ha az ujjai vértől lucskos, puha és ruganyos felületet érnek, holtbiztosan kidobja a taccsot.

Phi abbahagyta a tisztálkodást, és fölényes mosollyal bámulta a pultról. Most már egyértelműen sárga volt a szeme.

Orestes állta a tekintetét. Egyre kevésbé értette, mi történik vele, ezért úgy döntött, meg sem próbál rájönni. E pillanatban csak az számított, hogy meggyőződjön róla, valami csoda folytán egészben maradt-e, és ha igen, majd akkor eldönti, hogy pontosan melyik pszichiátrián jelentkezzen.

A tenyere alatt erős, szapora dobogás jelezte, hogy a szíve még mindig a helyén van.

Hullámokban öntötte el a megkönnyebbülés, és még a csipetnyi pánikot is boldogan fogadta. Bomlott elme ide vagy oda, egészen mostanáig nem tudatosult benne, mennyire imád élni. Ha ezentúl gyógyszerekre lesz szüksége, hogy megbirkózzon a valósággal, ám legyen.

– A francba – nevetett fel, és a kezébe temette az arcát.

Amikor átsandított az ujjai közt, Phi még mindig őt figyelte, ám az arckifejezése megtelt értetlenséggel.

– Mi olyan vicces? – kérdezte.

Orestes sóhajtott, majd ülő helyzetbe tornázta magát a földön, és megcsóválta a fejét.

– Azt hiszem, megőrültem – felelte. Miért is tagadta volna le egy hallucináció előtt? – De legalább élek.

– Honnan tudod, hogy megőrültél? – érdeklődött kíváncsian a nő. – Nem épp az a dolog lényege, hogy fogalmad sincs róla, hogy nem vagy normális?

– Ez elavult és sértő hozzáállás. Csak azért, mert az agyam egy kicsit másképp működik, mint másoké, még nem vagyok gyengeelméjű. Pontosan tudom, mi történik velem.

– Igazán? – Phi leugrott a pultról, és mielőtt a férfi bármit reagálhatott volna, odasétált hozzá, majd leguggolt, hogy egy vonalba kerüljön a tekintetük. – Mesélj, mi történik veled, Orestes?

Nézte a kiálló járomcsontját, a hegyes állat és azt a rémisztő, sárga szemet, amiről sólymok és baglyok jutottak eszébe – de már nem félt. Volt valami megnyugtató a tudatban, hogy az elméje ezernyi lidércnyomás közül épp ezt a ványadt, nagyrészt hétköznapi külsejű példányt küldte figyelmeztetésül: elvégre lehetett volna egy vigyorgó, fogait csattogtató szörnyeteg is. A karmos ujjak és a vér tulajdonképpen elhanyagolható tényezők voltak.

– Hallucinálok – tárta szét a kezét, és még el is mosolyodott hozzá. – Te nem létezel.

A látomás arcán sértődöttség futott át. Felemelte az ujját, és megbökte vele a férfi mellkasát.

– Igazán? Akkor ezt mivel magyarázod?

Orestes nem tudott eleget a mentális betegségekről ahhoz, hogy eldönthesse, szokványos dolog-e ha a képzelete szüleményei megérintik, de egy pillantás is elég lett hozzá, hogy megfeledkezzen a problémáról.

Az iménti megkönnyebbülésben elsiklott felette a figyelme, de most már látta, hogy az inge menthetetlen: ott, ahol a nő elvileg kitépte a szívét, az anyagból jókora darab hiányzott, a lyuk szélei pedig rozsdaszínűvé és merevvé száradtak az alvadt vértől.

Lassan, szinte óvakodva emelte el az anyagot a bőrétől, hogy lássa, a pusztítás alatta is folytatódik-e, ám az ujjai nem hazudtak: a mellkasán egy karcolás nem sok, annyi sem éktelenkedett…

…de vér sem.

Orestes összevonta a szemöldökét. A logika azt diktálta, hogy a hallucináció következetes legyen. Amíg Phi itt téblábolt előtte, számított rá, hogy a rémálomba illő események emléke is kísérti majd véres ruhák, netán egészen meggyőző fájdalom képében, de a makulátlan bőr látványa az ing maradványai alatt elbizonytalanította.

Elengedte az anyagot, majd tétován előrenyúlt, és ő is bökött egyet a nőn ott, ahol a legjobban kiállt a szegycsontja.

– Hé! – csattant fel Phi. – Azt akarod, hogy megint felfaljam a szíved? Nem laktam jól.

A kérdés abszurditása újfent elgondolkodtatta.

– Hogy érted azt, hogy „megint”? – kérdezte a biztonság kedvéért.

A nő félrebillentette a fejét.

– Mennyire vagy otthon a görög mitológiában? – kérdezett vissza.

– Eléggé – felelte szűkszavúan Orestes. A nővére teljes neve Electra volt, ami jóval többet árult el a szüleik legfőbb érdeklődési köréről, mint szerették volna.

Ha Phinek feltűnt is a férfi arcán átsuhanó árnyék, nem foglalkozott vele:

– Prométheusz megvan?

Megvolt, hát. A titán, aki elárulta a tűz titkát az emberiségnek, ezért az istenek büntetésből egy sziklához láncolták. Egy sas minden áldott nap odarepült, majd kiragadta és felfalta a máját, amely másnapra visszanőtt – így ítélve őt végtelen kínszenvedésre, amíg végül Héraklész meg nem szabadította.

Orestes nagyot nyelt. Egyáltalán nem tetszett neki az összefüggés, ami elkezdett kibontakozni előtte.

– És te mi volnál ebben az analógiában, ha megkérdezhetem? – érdeklődött, hogy addig se kelljen túl sokat töprengenie a dolgon. – A sas?

Phi sárga szeme felragyogott.

– A hárpia – helyesbített széles mosollyal, azután felállt, és kitárta a szárnyát.

Orestes valószínűleg könnyebben feldolgozta volna a látványt, ha az jobban hasonlít a templomi dekorációk angyalaira – a nő azonban sokkal felkavaróbb változáson ment keresztül annál, mint hogy hirtelen szárnyak nőttek volna a hátán. Mezítelen karja megnyúlt, és a bőre alól tucatjával bújtak elő fekete foltos, hamuszürke madártollak, mígnem egészen a válláig beborították a végtagot.

Az átalakulás nem állt meg ennyinél: Phi lábáról lefoszlott a bőrnadrág; a térde fájdalmasnak hangzó roppanással hajlott az ellenkező irányba. A sápadt emberi lábszár sárga, fekete karmú madárlábbá olvadt, a nő szürke tincsei pedig immár bóbitaként meredtek a mennyezet felé, közszemlére téve hegyes fülét.

Orestes Blackwellt ekkor kezdte kerülgetni a borzasztó gyanú, hogy talán mégsem egy spontán kialakult skizofrénia lesz a legnagyobb gondja az élete hátralevő részében. Bármilyen kiválóan működött ugyanis a képzelete, ezt semmiképpen nem könyvelhette el szokatlan agyműködésként.

– Nos? – vonta fel szemöldökét a hárpia. – Pocsékolod még az időm egy darabig, vagy végighallgatsz végre?

A férfi ismét nyelt egyet. Belátta, hogy nem sok választása maradt: Phi már a találkozásuk első öt percében nyilvánvalóvá tette, hogy hajlandó radikális módszerekhez folyamodni, csak hogy alátámassza a mondókáját.

Ökölbe szorította a kezét a padlón, azután habozva bólintott egyet.

Orestes hazudott. Esze ágában sem volt a saját vérétől síkos padlón ücsörögni, miközben a szeme előtt megelevenedett tollas rémálom a magasztos céljairól monologizál neki. A tekintete máris a könyvesboltot pásztázta, hátha kiszúr egy menekülési útvonalat.

– Nem várom el tőled, hogy minden szavamat felfogd – kezdett bele Phi –, elvégre tisztában vagyok a halandó elme korlátoltságával. Legyen elég annyi, hogy kapóra jössz nekem, mert…

A férfi ezen a ponton pattant fel, és hanyatt-homlok bemenekült az Alexandria irodájába. Fogta, és gondosan magára zárta az ajtót, mielőtt lecsúszott a tövébe, hogy a kezébe temesse az arcát.

Ellie tudná, mit csináljak, futott át az agyán. Sőt, Ellie maga intézné el ezt a szörnyeteget, hogy aztán lehordhasson a sárga földig, amiért megint nem voltam óvatosabb…

A feje fölött megzörrent az ajtógomb, ahogy odakint rángatni kezdte egy kéz – majd hirtelen abbahagyta, és jól hallhatóan szentségelt egyet.

Orestes felkapta a fejét. Csak arra a két félévnyi szemináriumra hagyatkozhatott, amit annak idején úri passzióból vett fel az egyetemen, de meg mert volna esküdni rá, hogy a nő ógörögül beszélt, és valami vassal kapcsolatos problémája volt.

– Gyere elő! – mordult fel a hárpia angolul. – Mondtam, hogy csak beszélni akarok veled!

– Meggyőzőbb lett volna, ha nem azzal nyitsz, hogy elvágod a torkomat – mutatott rá a férfi. – Ó, és aztán a szívemet is kitéped. Lehet, hogy akkor egy hangyányit kíváncsibb lennék a mondanivalódra.

Az ajtó túloldalán csend támadt.

Orestes mély levegőt vett, és kifújta. A kezdeti pánik mostanra nyomasztó szorongássá olvadt a gyomrában, ami azt jelentette, hogy sajnos újra képessé vált rá, hogy gondolkodjon. Ujjai önkéntelenül simítottak végig a nyakán és a mellkasán, ahol mély sebeknek kellett volna tátonganiuk – ám helyettük csak sima, meleg bőrt tapintott.

Melyik a rosszabb?, tépelődött. Ha tényleg hallucináltam, vagy ha a hárpia igazat mondott? Ha az agyam vagy ha a testem nincs rendben?

– Legyen, ahogy akarod – hallotta ismét a nő hangját. – Békén hagylak. Előbb vagy utóbb majd benő a fejed lágya, és rájössz magadtól is, hogy többé nem tartozol az emberek közé.

A szavakat egyre távolodó léptek kísérték, ahogy Phi sarkon fordult, és elindult a boltból kifelé.

Orestes szeretett volna megkönnyebbülést érezni, amiért ilyen könnyen megszabadult tőle, ám az csak nem akarta elmosni a kétségeit. Minél tovább kuporgott a sötét, ablaktalan helyiségben, ahol csak a falióra ketyegése és a számítógép zúgása emlékeztették az idő múlására, annál nyomasztóbban nehezedett rá a feladat, hogy felálljon, és szembenézzen az üzlethelyiséggel.

Arra hasonlított a helyzet, amikor kamaszkorában az anyja rányitott, miközben épp önfeledten csókolózott a két osztállyal felette járó sráccal, aki matekból korrepetálta – ő meg a nap hátralevő részét a paplan alatt szipogva töltötte, mert meggyőződése volt, hogy ha lemerészkedik az emeletről, a nappaliban egy szegényesen becsomagolt bőrönd várja majd, meg az anyja csípőre tett kézzel és ugyancsak kisírt szemmel, hogy elzavarja a háztól.

„És mégis mi történt végül, Res?”, szólalt meg a gondolataiban a nővére, ahogy a kérdéses estén is. „Frissen sült kalács meg habos kakaó várt a konyhában, amikor végre méltóztattad letolni a képed. Mintha anyát egy pillanatig is érdekelte volna, fiút vagy lányt hozol haza, amíg boldognak lát!”

Orestes halványan elmosolyodott az emléktől. Megtörölte a szemét, majd feltápászkodott, és elfordította a kulcsot a zárban.

– Minden rendben lesz – jelentette ki meggyőződéssel. – Csak képzelődtem. Az ebédszünetben időpontot kérek a háziorvostól, és kivizsgáltatom magam.

Kilépett az irodából, és becsukta maga mögött az ajtót. Némi habozást követően elindult a polcok közt a pult irányába, egyre közeledve a padlónak ahhoz a pontjához, ahol összeesett – és ahol még mindig sötét vérfoltok borították a deszkákat.

Orestes Blackwell hatalmasat nyelt. Nem konyított sokat a pszichózishoz, de úgy sejtette, ha még mindig látomás gyötörné, az nem viselkedne ennyire… logikusan. A vér továbbra is frissen és vörösen hozná rá a frászt, nem megalvadva; a földön pedig nem heverne szétszóródva két teljes szárnynyi szürke madártoll.

Tetszett neki vagy sem, minden, amit átélt, valóság volt.

– Legalább feltakarított volna maga után – mormolta keserű beletörődéssel, mielőtt a felmosóvödörért indult.

Hat héttel a Zsinat előtt

Édesmindegy, hogy az ember a napnak és az évnek melyik szakában sétál hazafelé: ha egy éhes vámpír a vérére ácsingózik, egy napsütéses nyári délutánon is megtalálja a módját, hogy a nyakába mélyessze a fogait – hát még azon a nyálkás, szürke novemberi hétfőn, amikor némi fáziskéséssel végül Millie-t is elkezdte utolérni a végzete.

Az esőfelhők úgy lógtak fölötte, mintha bármelyik pillanatban rázúdíthatnák a tartalmukat, ő pedig a személyzeti bejárón kilépve ösztönösen behúzta a nyakát, mielőtt észbe kapott, és inkább kapucnit biggyesztett a fejére. Karján egy telepakolt szatyorral, fülében lélekszaggató gitárszólóval felvértezve indult el, hogy megtegye a bolt és a templom közti három buszmegállónyi távolságot.

A parkolóban egy falka sirály épp ölre ment az aszfalton szétszóródott sült krumplin, amit valaki a dobozzal együtt kiejthetett a kezéből – nyilván, amikor a szóban forgó szárnyas démonok rárepültek szerencsétlenre –, de a zenének hála, a nő egy árva rikoltást sem hallott felőlük. Ettől függetlenül szedte a lábát, mielőtt kiszúrnák nála a friss zsákmányt, és úgy végezné, mint az előző balek.

Már csak azért is, mert a cucc fele macskakaja volt, amiért köztudottan megvesznek.

Mivel teljesen lekötötte a fenti, végtelenül hétköznapi probléma, ezért fel sem merült benne, hogy a természetfeletti veszélyekre is odafigyeljen. A válla fölött hátra-hátralesve vágott át a Tesco parkolóján, hogy meggyőződjön róla, a sirályok még mindig a krumplit boncolják, és csak akkor szakadt ki belőle egy megkönnyebbült sóhaj, amikor elérte az utcát.

Pár perccel múlt délután kettő – aznap csak fél műszakot dolgozott –, de a sűrű felhőrétegtől akár esteledhetett is volna már. A közvilágításnak persze nem szólt senki, szóval bandukolhatott hazafelé szürkületben, naná.

Millie imádott Kilvernben élni, de néha ködből, esőből és sötétségből is megártott a sok, pláne, ha az emberen egy deka súlyfelesleg nem volt, ami átmelegíthette volna. Csak az vigasztalta, hogy a pocsék időjárás beköszöntével egyre hosszabbodtak az éjszakák is, velük pedig az idő, amit…

Hirtelen megtorpant. A fülében még mindig egy karcos férfihang könyörgött, hogy törje meg rajta a keserédes bűbájt, de a nőnek végre feltűnt, hogy rajta kívül egy kósza nyugdíjas sem lődörög az utcán – márpedig kora délután ide vagy oda, ennyire azért nem szokott kihalt lenni a környék. Mivel épp az első buszmegállónál járt, átvette a szatyrot egyik kezéből a másikba, majd nekidőlt a megálló korlátjának, és előhúzta a telefonját, mintha a buszra várna.

Kikapcsolta a zenét.

Nem igazán tudta volna megmondani, miért zavarja ennyire a csend. Kilvern nem számított metropolisznak: csak a belvárost szokták ellepni a turisták; azok is főleg nyaranta, mert nem szenvedhették a skót őszt. Meg a skót telet és a skót tavaszt sem, és a skót nyarat is csak azokon a ritka keddeken, amikor egész nap strandidő volt… de ez mellékes. Ahogy haladt az ember a központból kifelé, úgy váltották fel a nyüzsgő, dudaszótól hangos bevásárlóutcákat a kertes házak, illetve itt, a régi dokknegyedben a raktárakból átalakított méregdrága lakóházak. Ide munka után jöttek haza a népek, akkor is kocsival.

Ettől persze még ilyenkor sem kellett volna kísértetváros benyomását keltenie.

Az utca egy dombra felfelé vezetett: a távolban már ott magasodott a Szent Engelbert tornya. Tíz perc, és elérte volna, pláne, ha szedi a lábát… de Millicent Watt életösztöne mindig is selejtes volt – elvégre Ingrid mellett is ezért kötött ki.

Ott maradt hát a megállóban, hátát a menetrendnek vetve, és kíváncsian várta, melyik csap le rá előbb: az eső vagy a közelben portyázó vámpírok.

Millie sem futni, sem rettegni nem szeretett. Tisztában volt továbbá azzal a megkerülhetetlen ténnyel is, hogy ha egy vérszívó kinézte magának, akkor nem sok esélye maradt elkerülni, hogy az illető vacsorája legyen. A vámpírok gyorsabbak is voltak nála, ravaszabbak is… meg persze éhesebbek. Tapasztalatból tudta, hogy bármennyire úgy érezte is csütörtök esténként hogy konkrétan feldobja a pacskert, ha nem burkolhat be pillanatokon belül egy gőzölgő sajtburgert, az övé a közelébe sem ért a vámpírokat marcangoló szüntelen éhségnek.

Akkor meg már inkább elszívott volna egy cigit, hogy megkeserítse a főfogást ahelyett, hogy menekülni próbálna, és még meg is fűszerezné a vérét egy kis gourmet adrenalinnal.

Avagy boldogok a rohadékok, mert őket soha nem feledik el.

Millie irigylésre méltó nyugalmát nemcsak a fenti nihilizmus táplálta: történetesen csak harmadannyi esélye volt rá, hogy épp őt szívják szárazra, mint Kilvern többi halandó polgárának.

A felhők időközben még sötétebb homályba burkolták az utcát. Feltámadt a szél is, ezért a nő sietősen felhúzta a kabátja cipzárját. A vámpírok még hagyján, de tudta, hogy ha felfázik, Ingrid soha nem hagy békét neki, és egész télen jégeralsóban járhat dolgozni.

Épp, amikor a természet végre feladta a küzdelmet, és eleredt az eső, a szeme sarkából mozgást vett észre.

Egy magas, bőrdzsekis férfi közeledett a szemközti keresztutcából. Ha egy perccel korábban érkezik, Millie még a lopakodásra tervezett sportcipő ellenére is hallotta volna a lépteit az Elgin Mews kiváló akusztikájának köszönhetően – ugyanis jobban visszhangoztak a házfalak, mint egy cseppkőbarlang –, de az eső zaja jótékonyan eltompította őket.

Ezt nevezem én mázlinak, gondolta.

Az első jövevényt két másik követte: egy sáskajellegű nő a Chimney Road egyik végéből, egy töpörödött bácsika a másikból. Hárman háromfelől, diszkréten és hatékonyan cserkészve be a zsákmányt – azaz Millie-t. Esélye se lett volna menekülni: a negyedik irányban, a megállóval szemben egy nagy, vörös épület magasodott udvar vagy kapu nélkül. Talán, ha hirtelen felbukkan egy busz, arra felugorhatott volna… de a környék némaságából egyértelműen kiderült, hogy addig bizony egy árva bicikli sem gurul el erre, amíg ez a fess társaság el nem költötte az uzsonnáját – megint csak Millie-t.

Nehéz az élet, ha az ember alacsony, vézna, és ártalmatlannak látszik: rögtön felkerül az étlapra.

A bőrbe öltözött tag ért oda hozzá először. Ruganyos léptekkel vágott át a Chimney Roadon, majd megállt Millie előtt, és úgy nyújtogatta a nyakát, mintha a menetrendet próbálná elolvasni a nő háta mögött.

Millie úgy döntött, még nem rontja el a játékot: előzékenyen arrébb csúszott a korláton, hogy ne legyen neki útban, és közben jól megnézte magának.

Rögtön megállapította, hogy vámpírévekben feleannyi idős se lehet, mint ő: hegyes fülét meg sem próbálta elrejteni, ellenben teleaggatta a legkülönfélébb vallási jelképekkel. A haja feketére volt festve, de itt-ott elősejlettek alóla a szőke melírcsíkok – egy letűnt évtized divatjának maradványai, amiket most már egy örökkévalóságig viselnie kell majd… hacsak nem nyeli le a büszkeségét, és látogat el egy jobb fodrászhoz. Legalább a ruhái haladtak a korral – legalábbis egyelőre. Még harminc-negyven év, és elveszíti a fonalat, aztán onnantól kezdve neonszínű susogós melegítőben rohangál majd ő is, mint a kortársai.

– Van egy cigid? – fordult hirtelen a nőhöz egy lehengerlőnek szánt mosollyal.

Millie lemondóan sóhajtott. Értette ő, hogy nem lehet kivont agyarakkal kezdeni egy étkezést, de azért mindennek volt határa.

– Megkérdezhetted volna, melyik busz ment el legutóbb, vagy hogy melyikre várok én – sorolta az ujjain. – Úgy is tehettél volna, mintha lövésed se lenne, jó helyen vagy-e, és útbaigazítást kérnél. A lehetőségeknek csak a képzelet szab határt. Miért van az, hogy minden áldott alkalommal cigit lejmoltok, mielőtt a torkomnak próbáltok ugrani?

A kérdéssel sikeresen a vámpír képére fagyasztotta a mosolyt. Amaz pislogott, majd a két oldalról közelgő társaira pillantott, mintha segítséget kérne tőlük.

– Valami gond van, Damien? – bicegett oda hozzájuk épp a bácsi. Millie fogadni mert volna, hogy csak azért húzott kalapot, mert ő azért nem akarta közszemlére tenni a fülét.

Millie zsebre vágott kézzel várta a választ, és próbált legalább olyan határozottnak látszani, mint amilyennek érezni szerette volna magát – de azért zakatolt a szíve rendesen. Egy dolog tudni, hogy a kriptaszökevények ütik meg jobban a bokájukat, ha kekeckednek vele, és egy egészen másik legyűrni az ösztöneit. Az ujjai ökölbe szorultak a kabátzsebében, de tisztában volt vele, hogy ez annyit ér majd, mint halottnak a csók, ha úgy igazán pánikba esik, és a félelme alakot ölt…

– Azt hiszem – nyögte ki időközben Damien. – Nem tudom. Valami nem kóser.

– Kezdve velem – szólt közbe Millie kedvesen, mert sosem bírt lakatot tenni a szájára. – Ha nem bánjátok, most végre hazamennék. Még azelőtt be szeretném rakni a csirkét a fagyasztóba, hogy teljesen kiolvadna.

A két vámpír megütközve bámulta a szatyrot, amit a kedvükért megemelt – nem úgy a harmadik: végre a nő is megérkezett, és máris elnéző mosolyt vetett a prédára.

– Ne olyan sietősen, apróság! – Ő bezzeg meg sem próbálta rejtegetni az agyarait. Úgy villogtak a padlizsánlila rúzsa keretében, mintha önálló életet élnének. – Még be sem mutatkoztunk egymásnak.

– Ha rajtam múlik, nem is fogunk – bukott ki Millie-ből, miközben a vámpír dekoltázsát bámulta. Egy rózsákkal díszített koporsó volt sötét bőrére tetoválva, benne kacskaringós évszám: 1867. Már a lenge göncök látványától elkezdett átfagyni, de a jelek szerint így tél felé nem volt hátrány, ha az ember halott.

Mindenesetre a nőt nem sikerült kizökkentenie:

– Dehogynem – felelte amaz magabiztosan. – Szépen velünk jössz, és nem akadékoskodsz többet. Hozhatod a csirkéd is – tette hozzá nagyvonalúan.

Beszéd közben pislogás nélkül bámult a szemébe, amiből Millie előtt azonnal világossá vált, hogy nemcsak a rangidős tagja a triónak, de a kis mementója valószínűleg a halála időpontja lehet, azaz alsó hangon százhatvan körül járhat – különben nem próbálná megigézni őt.

A vámpírtársadalom sakktábláján ez a fajta vérszívó csupán gyalognak számított: kegytárgyakat kellett a bőrén hordania, nehogy fáklyaként lángoljon a napfényben, allergiás volt az olasz konyhára, és csak pár ügyes trükk lapult a tarsolyában – ellenben pillanatok alatt képes lett volna benépesíteni a világot, mert mindössze néhány csepp vérbe került utódokat teremtenie. Minden nagyobb városban akadt belőlük egy-két klán, és miattuk került manapság irgalmatlan mennyiségű papírmunkába, ha egy vámpír fiókát szeretett volna: a Zsinat árgus szemmel figyelte a halandók népességi statisztikáit és előrejelzéseit a kvóta megállapításakor, nehogy megbillenjen a ragadozók és a rendelkezésre álló préda közti törékeny egyensúly.

Millie ugyan nem ismerte személyesen a szülővárosa minden egyes grimlingjét, azzal azért tisztában volt, hogy Kilvern lélekszáma csak egyetlen klánt bírt eltartani – márpedig közülük akkor sem akart vagy merészelt volna senki az életére törni, ha történetesen a halhatatlansága múlik rajta.

Elég könnyen felismerhető színfoltja volt a városnak, na.

Szerette volna felkapni a vizet, amiért alig teszi be a lábát az otthonába egy falka élőholt turista, és máris a nyakába mélyesztené a fogait, de valahol azért legyezgette a büszkeségét, hogy még mindig ilyen kapós. Az más kérdés volt, hogy történetesen foglalt is.

Miközben a kivarrt spiné feszülten meregette rá a macskaszemét, hátha sikerül a hatalmába kerítenie, Millie lejjebb rángatta a sálat a nyakán, és hátrahajtotta a fejét. A mozdulat arra szolgált, hogy láthatóvá tegye az álla alatt díszelgő sebhelyet, de azt sem bánta, hogy extra unottnak tűnt tőle.

– Oké, poén volt egy darabig, de most már kezd elegem lenni – jelentette ki a megálló üvegtetejének és az alatta sorakozó pókhálóknak. – Bejegyzett halandó szolga vagyok, ha még nem esett volna le.

Azért egy kicsit szerette volna látni az arcukat, amikor megpillantják a Zsinat jelét – a körbe foglalt hatágú csillagot –, amit tíz évvel korábban az előzetes beleegyezése nélkül égettek a bőrébe épp ott, ahol bármelyik vámpír észreveszi, mielőtt feltépné a torkát. De az ember minden kívánsága nem teljesülhet, ugyebár.

Úgy öt másodpercet adott nekik, azután visszatekerte a sálat a helyére, és ismét rájuk nézett. Ezúttal felvont szemöldökkel.

A Damien nevű pasas tátogott, és a két másik közt kapkodta a pillantását, mint akinek lövése sincs, hogyan tovább. Az apóka gyanakodva hunyorgott Millie-re, az alulöltözött nő meg kifejezetten bepöccent fejet vágott, pedig ő rontott ajtóstul a házba ahelyett, hogy legalább néhány percnyi kutatómunkát beleölt volna a következő fogásba, mielőtt nekilát: csakis magának köszönhette, hogy pofára esett.

– Most, hogy tisztáztuk ezt a röhejes kis félreértést, én indulok is – törte meg a csendet Millie. Várt egy pillanatot, hátha kinyögnek valamit, majd epésen hozzátette: – Ó, ugyan már, bárkivel megesik néha, hogy hülyét csinál magából! Semmi szükség a bocsánatomért esedezni, tényleg. Spongyát rá.

Ellökte magát a megálló korlátjától, és nyomatékosan átvágott köztük, hogy végre lesétálhassa azt a pár száz métert, ami még a templomtól – és a mélyhűtőtől – elválasztotta.

Naná, hogy kettőt lépett, és a némber elkapta a csuklóját.

– Várj! Ő a gazdád, ugye?

Millie csúnyán nézett rá a válla fölött. Kedve támadt elküldeni melegebb – és naposabb – éghajlatra, de visszanyelte a mérgét. Nagy levegőt vett, és azt a választ adta, amiről tudta, hogy kortól és vérvonaltól függetlenül minden vérszívóra mély benyomást tesz:

– Ha az „ő” alatt egy magas, fehér hajú, félszemű bombázót értesz, akkor talált, süllyedt. Grimnir névre is hallgat, talán már hallottál róla.

A hatást akkor is eltúlzottnak érezte volna, ha nem ismeri személyesen a titulus gazdáját: mindhárom vámpír reflexből hátrált egy lépést. Damien még el is káromkodta magát hatalmas megrendültségében. A bácsi ellenben megköszörülte a torkát, és megszólalt:

– Engedd el, Gretchen.

– De… – A nő kifejezetten zaklatottnak tűnt, és úgy szorongatta Millie-t, mintha az alvós macija lenne, ami nélkül esze ágában sincs megtérni a koporsójába.

– Nincs jogod visszatartani, ha menni akar. Kevesebbért is irtottak már ki klánt. Gyere, keressünk mást, mielőtt jelent minket a Konzulnál!

Gretchen kínlódva az ajkába harapott, amitől indokolatlanul elbűvölőbb benyomást keltett, mint amihez alanyi joga lett volna. Millie megállapította, hogy ha az ember túltette magát a soványságán, nem volt csúnya ő sem – bár a grimlingeknek úgy általában is jót tett a halál.

– Átadnál neki egy üzenetet? – bökte ki végül Gretchen épp, mielőtt elfogyott volna a maradék türelme.

– Mi lenne az? – kérdezett vissza gyanakodva Millie, mert nem szeretett a levegőbe ígérgetni.

– Csak mondd meg neki, hogy Gretchen itt van a városban. – Most már egyértelműen látszott, hogy zavarban van. – És, hogy szeretné újra megismerni, ha van rá lehetőség.

Elhallgatott, és ő is megemelte az állát, Millie pedig farkasszemet nézhetett a saját billogja szakasztott másával. Még a gyűrű is ott éktelenkedett körülötte, egyértelművé téve, hogy egykoron ugyanahhoz a vámpírhoz tartozott, mint most ő: a legtöbb halandó szolga csak a natúr csillagot viselte.

Az fix, hogy hosszan el fogok beszélgetni Őgrimnirségével, gondolta sötéten.

– Tényleg Gretchen a neved? – hunyorított rá a szemüvege fölött.

A nő vállat vont, és feltűrte a kabátja ujját. A bal csuklójára cirkalmas Gretchen felirat volt tetoválva.

Millie-ből hirtelen elpárolgott a méreg. Nem ez volt az első alkalom, hogy hasonló tetoválásokat látott egy grimlingen: a kilverni klán legtöbb tagján akadt egy-két kétségbeesett, bőrbe varrt kísérlet a halandó énjük megőrzésére.

A többi vámpírkaszt a hivatalos nevük helyett általában sértőbb jelzőkkel illette a grimlingeket: demens szúnyog, szentfazék, tabula rasa. A kasztjuk legjellegzetesebb tulajdonsága ugyanis az volt, hogy újjászületésükkor az összes emléküket elveszítették – beleértve a komplett személyiségüket is. Az első éveik általában azzal teltek, hogy amikor nem vért szívtak, akkor beszélni, olvasni és írni tanultak a klánjuk többi tagjától.

Gretchen a kiradírozott múltja egy fantomjával próbált kapcsolatba lépni, Millie pedig ennek tükrében többé nem bírt igazán haragudni rá.

– Átadom neki – mondta végül. – De nem ígérem, hogy megkeres.

– Tudom. De köszönöm. És… bocsánat a… ezért – intett tétován a társai felé, mintha legalábbis az ő ötletük lett volna, hogy szárazra szívnak egy halandó szolgát, nem pedig az övé.

Millie kurtán biccentett nekik, majd sarkon fordult, és nekivágott a dombnak.

Félúton járt, amikor az utcán újra beindult a forgalom.

Egy héttel Gretchen után, öt héttel a Zsinat előtt

A szomszéd lakásban legalább nyolcadszorra kezdődött újra a karácsonyi válogatáslemez, Orestes pedig a hűtőszekrény oldalának támasztotta a homlokát, és könnyek nélkül gyászolta az ép elméjét.

November második hete volt csak, ám a hatos lakásban tanyázó család vagy a naptárat, vagy a mértéket nem ismerte, ugyanis Halloween után egyetlen nappal már tébolyultan pulzáló színes égősorokkal aggatta tele az ablakokat, és az ajtóra is odabiggyesztett egy mozgásérzékelős, sátánian kacarászó Télapót, amely rövidesen a férfi rémálmainak állandó szereplőjévé vált. Hiába lapult a lépcsőház szemközti falához, kushadt a földre vagy próbált alig észrevehető léptekkel elaraszolni előtte, a nagyszakállú iszonyat elől nem volt menekvés: minden alkalommal észrevette és pofán röhögte őt, hátha nem jött még rá, mennyire elszúrta az életét.

Amikor ismét a Csendes éj következett – pánsípon –, Orestes fogai már nemcsak a hidegtől vacogtak. Felemelte a kezét, és a rend kedvéért tekerni próbált a tárcsán, ám a motor már a legmagasabb fokozaton járt.

Semmi baj, nyugtatgatta pánikszerűen zakatoló szívét, már nem tart sokáig. Előbb fogy el a levegőm, mint hogy megfagynék.

Abba nem szívesen gondolt bele, mit szól majd a szerencsétlen ingatlanos, amikor a panaszt és a szagot követve végül rálel a hűtőszekrényben tanyázó holttestére – ez olyan probléma volt, aminek a megoldása másokra várt, nem rá.

Igaz, ha az eddigi tapasztalataiból indult ki, valószínűleg most sem számíthatott örök nyugalomra.

Orestes kereken fél éve próbálta megölni magát, de ebben is pont olyan tehetségtelennek bizonyult, mint az élete egyéb területein. A klasszikusokkal kezdte: túladagolta az altatót, kötelet akasztott a nyakába, szabadjára engedte a gázt a lakásban, illetve válogatott magaslatokról vetette magát a mélybe. A sorozatos kudarcokat követően áttért a véresebb módszerekre – hiába: bármelyik eret nyitotta fel, akármilyen szögből dőlt a nagyapja díszkardjába, még egy nyavalyás vérmérgezést sem sikerült összeszednie. Halhatatlan volt, akár tetszett neki, akár nem.

Még a fájdalom is csak tompán, tessék-lássék jött, mintha semmi kedve nem lenne közreműködni a férfi egyre kétségbeesettebb kísérleteiben; amint pedig Orestes beletörődött az aznapi bukásba, elillant, és magával vitte a látható nyomokat is. A sebek egy pillanat alatt beforrtak, a vér felszívódott, a levágott tagok ismét a helyükre kerültek, hogy testileg-lelkileg megviselt gazdájuk még abban se lehessen teljesen biztos, vajon tényleg megtörtént az egész, vagy csak kezd lassan, de biztosan megőrülni.

A hűtőszekrény barátságosan felzúgott. Talán értékelte, hogy a férfi gondosan kipakolt belőle, mielőtt egy szál alsónadrágban beorigamizta testét a polcok helyére, és magára csukta az ajtót. Orestes szerette azt gondolni, hogy igen; hogy ezzel az utolsó tébolyult cselekedetével legalább neki szerzett egy jó napot, ha már másokat rendre lelombozott.

Csak azt bánta egy kicsit, hogy se könyvet, se nassolnivalót nem hozott magával. Kezdte elunni a hagymaszagú sötétséget, és fásultságán még a gyengén, de kitartóan beszűrődő ünnepi pánsíphangok sem segítettek. Kínjában együtt dudorászott a muzsikával, elvégre minél többet használt el a levegőből, annál hamarabb maga mögött hagyhatta ezt a kilátástalan földi poklot.

– P-p-p-pászt-t-torok, p-p-p-ászt-torok, örv-v-vendezv-ve… – vacogta épp, amikor odakintről lépteket hallott.

Orestes elnémult. Kételkedett benne, hogy valaki máris értesítette volna a főbérlőjét, elvégre alig két-három órája kuksolhatott csak idebenn – másnak azonban nem volt kulcsa a lakáshoz. Vagy besurranó tolvaj lepte meg tehát, vagy egy bizonyos madárcsontú némber; márpedig a férfi egyiküket sem szívesen traktálta az énekhangjával.

Bárki zajongott is odakinn, meg sem próbálta visszafogni magát. Többször átcsörtetett a nappalin, mielőtt feltépett egy műanyag zacskót, amely az Orestes feje fölött kezdődő szapora pattogásból és zúgásból ítélve a lakásban fellelhető utolsó mikrós popcornt rejtette, azután bekapcsolta a tévét, és addig váltogatta a csatornákat, amíg rá nem lelt egy megfelelően igénytelen valóságshow-ra.

A férfi várt egy darabig, ám amikor a betolakodó a leghalványabb jelét sem adta, hogy távozni akarna, a kíváncsisága végül felülkerekedett a halálvágyán, és óvatosan meglökte a hűtőszekrény ajtaját, hogy kinyíljon.

A teljes sötétség után szabályszerűen elvakította a képernyő villódzása, ezért sietősen becsukta a szemét, amíg valamennyire hozzá nem szokott a fényviszonyokhoz.

– Reméltem, hogy legalább egy alsónadrágot magadon hagytál – jött a kanapé felől a lehangolóan ismerős rekedt hang. – Nyolc emberöltő sem lenne elég, hogy még egy petyhüdt hímtag látványát kiheverjem.

– M-m-m-még egy? – kérdezett vissza dideregve a férfi. Mielőtt odaszúrhatott volna neki valamit, Phi a szavába vágott:

– Öltözz fel, Orestes.

Némileg lehangoltan a ténytől, hogy még csak halvány ingerültséget sem válthatott ki a betolakodóból, Orestes Blackwell engedelmeskedett, és visszavette magára az oly’ nagy gonddal összehajtogatott ruháit. Mire végzett, a remegése is csillapodott kissé.

A hárpia kritikus szemmel mérte végig a kanapéról.

– Megint fogytál – jelentette ki. – Azt hittem, már rájöttél, hogy az éhezés sem fog sírba vinni.

A férfi sóhajtott, majd jobb belátása ellenére leült mellé, és belemart az érintetlen tál pattogatott kukoricába. Szó se róla, farkaséhes volt.

Miközben a fejét tömte, és üveges tekintettel meredt a tévé képernyőjére, immár sokadszorra értékelte át az életét – jobban mondva, ami a hat hónapja tartó őrület után maradt belőle.

Ott volt például a balján ülő hárpia, sorozatos kudarcainak állandó kibice.

Phi – teljes nevén Phoebe Hawkins, ahogyan utóbb bemutatkozott neki – úgy tapadt rá, mint egy idegesítő árnyék, amióta csak kiszagolta rajta a halhatatlanságot. Néha úgy tűnt, hetekre magára hagyta, mielőtt a férfi a buszon ülve vagy a reggeli kávéját szürcsölve ismét kiszúrta a szeme sarkából; máskor kisétált a nappaliba, és ott találta őt a kanapén ülve vagy az ablakpárkányon gubbasztva. A hárpia barátságtalan megjegyzéseket tett rá és a módra, ahogyan az életében beállt drámai változással küszködött; újra és újra azt követelte a férfitól, hogy működjön együtt vele, és csak akkor szállt le róla, amikor Orestes nemcsak hátat fordított neki, de még a fülét is befogta.

Így utólag végiggondolva meglehetősen gyerekesen viselkedett, de mentségére szóljon, a háta közepére kívánta, hogy egy beesett arcú, tökmag némber ugráltassa, bármennyire ősöreg volt is. Épp eléggé megviselte, hogy magára maradt a halhatatlanságával. Ott voltak a megszakított telefonhívások és az a három tucat megkezdett, majd kitörölt üzenet, amit a nővérének szánt; a megváltott, majd szemétbe hajított vonatjegyek, amikor végül mégsem merte spontán meglátogatni az anyjukat – mind kétségbeesett, röhejesen egyértelmű jelei annak, hogy fogalma sem volt, hogyan birkózzon meg a nyakába szakadt örökkévalósággal.

Terápiára lett volna szüksége, nem Phi epés megjegyzéseire és erőszakosságára.

Az igazság azonban az volt, hogy belefáradt a kudarcokba. Öngyilkossági kísérletei, amiket eleinte a morbid kíváncsiság, később pedig az egyre fokozódó és mind frusztráltabb rögeszme inspirált, tulajdonképpen az égvilágon semmiféle célt nem szolgáltak. Már akkor egyértelművé vált előtte, hogy képtelen meghalni, amikor a hárpia karmos ujjai közt látta remegni a szívét: igazán nem sok értelme volt harminckilenc másik módszert kipróbálnia.

– Mit keresel itt? – kérdezte végül, amikor besokallt a tévében parádézó celebektől. – Nem úgy volt, hogy eleged van az apátiámból?

Phi megnyomott egy gombot a távirányítón, a képernyő pedig elsötétült, és magával vitte a maradék fényt is a nappaliból. Már csak az utcáról szűrődött be némi világosság, az is csak a szomszéd lakás őrülten villódzó karácsonyi dekorációjának köszönhetően.

– Lehet, hogy még nem váltottad be a hozzád fűzött reményeimet, de türelmes nő vagyok, időm pedig, mint a tenger. Akárcsak neked – tette hozzá rosszindulatú mosollyal, amit Orestes még a gyér fényviszonyok mellett is ki tudott venni. – Az emberi faj egyik legfontosabb tulajdonsága az alkalmazkodás. Majd hozzászoksz te is, hogy többé nem kísérti lépteid a halál.

– És akkor mi lesz? – tette fel a kérdést, amit mostanáig kínosan elkerült.

Eddig arról próbálta meggyőzni magát, hogy csak álmodik; hogy Phi tévedett, és igenis ugyanolyan hús-vér ember még mindig, mint a többiek. Mint az anyja, a nővére… vagy a félszeg mosolyú fiatalember, akire nemhogy most, de soha, semmilyen körülmények között nem gondolhatott többé.

A nő szeme felizzott a sötét kontaktlencse mögött, akár egy iker-napfogyatkozás. A haja meglebbent, és úgy kavargott az arca mellett, mintha egy privát orkán tombolna körülötte, pedig az ablak még mindig csukva volt; Orestes maga ellenőrizte a szigetelést alig egy héttel ezelőtt…

– Akkor, halhatatlan barátom – felelte Phi széles vigyorral, közszemlére téve jókora szemfogait –, végre hasznodat veszem.

Ugyanazon az estén, nagyjából akkortájt, amikor Orestes nekiállt kikecmeregni a hűtőszekrényből

Millicent Watt már akkor tudta, hogy ki fogják rúgni, amikor belépett a raktárba, és megpillantotta az utolsó rekesz paradicsomkonzervet – a hat méter magas polc legtetején. Egy hosszú, hónapok óta tartó háború utolsó vesztes csatájába sétált bele fegyver és pajzs nélkül, mint egy átkozott pancser. Szinte látta a lelki szeme előtt Lewis önelégült vigyorát, amint akkurátusan elegyengeti a dobozt, hogy épp csak annyira lógjon ki a csücske, hogy olvasható maradjon rajta a felirat, de még véletlenül se érhesse el senki szabad kézzel.

Különösen nem egy ványadt, alig százhatvanhárom centi magas fiatal nő, akit időnként még a szél is felkapott, ha aznap épp nem az acélbetétes bakancsát vette fel.

Infantilis mocsok, gondolta sötéten.

Körülnézett, hátha elkerülheti a végzetét, de természetesen nem lett szerencséje: a létrának se híre, se hamva nem volt.

Millie sóhajtott. Hiába kezdte ő az egészet, mostanra igencsak elege lett az egyre kifinomultabbá váló viccekből, és nyolcszor elátkozta magát, amiért annak idején enyhén lejárt szavatosságú pékáruval tömte tele Lewis szekrényét. Az a tízpercnyi féktelen vihogás nem érte meg az állását.

A percek egyre csak teltek, és a raktárajtó túloldalán, egészen pontosan a száraztészta és az olívaolaj sorában ott toporgott Mrs. Johnston, egyre türelmetlenebbül várva a nyavalyás paradicsomkonzervjét.

A nő előtt több válaszút kanyargott:

a) szépen sarkon fordul, és visszatér Mrs. Johnstonhoz, majd sajnálkozva közli vele, hogy egyetlen darab konzerv sincs az üzletben;

b) megkeresi Lewist, és elismeri, hogy veszített;

c) előkeríti a főnökét vagy egy másik kollégáját, és a segítségüket kéri;

d) önnön fizikai állapotát és a gimnáziumi testnevelés jegyeit meghazudtolva felmászik a polcokon, hogy egymaga számoljon le a problémával.

Az a) megoldással az volt a gond, hogy Mrs. Johnston az égvilágon senkinek nem hitte el, hogy egy termék kifogyhatott – különösen nem egy türkizkék hajú, tetovált, orrkarikás árufeltöltőnek, aki feleannyinak nézett ki a valódi koránál. Ha üres kézzel állít oda elé, a nyanya első dolga lesz az üzletvezetőért sikoltani. A b)-t az ellenségének sem kívánta volna; a c) esetében pedig megint csak az ő nyakán szorulna a hurok, ugyanis részletesen be kellene ismernie, miféle gyermeteg háborút folytatnak Lewisszal augusztus óta.

Maradt tehát a d), Millie pedig nagyot fújt, és megigazította a szemüvegét, mielőtt nekigyürkőzött a feladatnak.

Vállmagasságban megkapaszkodott a keretben, és fellépett az első polcra. A szerkezet enyhén imbolyogni kezdett, nem is annyira a súlya, mint inkább a lendület miatt.

– Francfrancfrancfrancfranc… – mantrázta halkan, leginkább meditáció gyanánt, hátha elcsendesítheti vele a tériszonyát.

Félúton járhatott, amikor ráébredt, hogy elképzelése sincs, hogyan fog lemászni a rekesszel, ami legalább harminc kilót nyomott. Se ollót, se más éles tárgyat nem hozott magával, amivel nekieshetett volna a fóliának, mint egy sorozatgyilkos a következő áldozatának, így maradt a körme és a foga – egyik sem olyan hegyes, mint