Rosanna Battigelli

Nem adom a birtokom!

Sarah Morgan

Vissza Korfura

Nina Milne

Öt nap és éj Milánóban

Minden jog fenntartva. Jelen kiadvány bármely részét tilos a kiadó írásos engedélye nélkül módosítani, sokszorosítani, bármilyen elektronikus vagy gépi formában és egyéb módon közzétenni vagy terjeszteni, beleértve a fénymásolást, felvételkészítést és mindenfajta információtároló vagy -visszakereső rendszert; kivételt képez a kritikus, aki kritikájában rövid szakaszokat idézhet belőle. Ez a kiadvány a Harlequin Enterprises ULC-vel létrejött megállapodás nyomán jelenik meg. Jelen mű kitalált történet. A nevek, személyek, helyszínek és események a szerző képzeletének termékei, vagy fiktív módon alkalmazza őket. Bármely hasonlóság élő vagy halott személlyel, üzlettel, vállalattal, eseménnyel vagy helyszínnel teljes mértékben a véletlen műve, és nem a szerző szándékát tükrözi.

§ All rights reserved including the right of reproduction in whole or in part in any form. Without limiting the generality of the foregoing reservation of rights, no part of this publication may be modified, reproduced, transmitted or communicated in any form or by any means, electronic or mechanical, including photocopy, recording or any information storage and retrieval system, without the written permission of the publisher, except for a reviewer, who may quote brief passages in a review. This edition is published by arrangement with Harlequin Enterprises ULC. This is a work of fiction. Names, characters, places and incidents are either the product of the author’s imagination or are used fictitiously, and any resemblance to actual persons, living or dead, businesses, companies, events or locales is entirely coincidental and not intended by the author.

© 2018, Rosanna Battigelli – Vinton Kiadó Kft., 2025

A mű eredeti címe: Swept Away by the Enigmatic Tycoon

(Harlequin Mills & Boon, Romance)

Magyarra fordította: Windberg Donatella

© 2010, Sarah Morgan – Vinton Kiadó Kft., 2025

A mű eredeti címe: One Night… Nine Month Scandal

(Harlequin Mills & Boon, Modern Romance)
Magyarra fordította: Windberg Donatella

© 2019, Nina Milne – Vinton Kiadó Kft., 2025

A mű eredeti címe: Whisked Away by Her Millionaire Boss

(Harlequin Mills & Boon, Romance)

Magyarra fordította: Windberg Donatella

Nyomtatásban megjelent: a ROMANA GOLD 36. számában, 2025

Átdolgozott kiadás

ISBN 978-963-540-998-3

- Kép: Shutterstock

A HARLEQUIN ® és ™ a Harlequin Enterprises Limited vagy a konszern leányvállalatai tulajdonában álló védjegy, amelyet mások licencia alapján használnak.

Magyarországon kiadja a Vinton Kiadó Kft., 2025

- A kiadó és a szerkesztőség címe: 1118 Budapest, Szüret u. 15.

- Felelős kiadó: dr. Bayer József

- Főszerkesztő: Vaskó Beatrix

- Telefon: +36-1-781-4351; e-mail-cím: info@vintonkiado.hu

Kiadónk újdonságairól, a megrendelési lehetőségekről honlapunkon is tájékozódhat:

www.vintonkiado.hu

Az e-book formátumot előállította:

www.bookandwalk.hu

Rosanna Battigelli

Nem adom a birtokom!

1. FEJEZET

Justine elgondolkodva nézte az előtte lejátszódó békés jelenetet. Az öböl, a Georgian Bay vize ma nyugodtabb volt. Örömmel figyelte a lágy hullámzást, érzékei gyönyörködtek az előtte elterülő nyers szépségben.

A napfényt tükröző tiszta kék víz lenyűgöző volt – szinte megbabonázó. Az öböl szélén a tavirózsák olyanok voltak, mintha Monet festette volna őket. Időről időre sirályok rikoltoztak, és kitárt szárnyakkal siklottak a levegőben. Justine-t még ez sem zökkentette ki elmélkedő hangulatából.

Mélyet szippantott a friss júliusi levegőből, és újra gratulált magának a döntéséhez, hogy a nagyváros szmogját és páratartalmát erre a természeti paradicsomra cserélte. Igen, helyes döntés volt elfogadni a szülei ajánlatát, bizonygatta magának még egyszer, miközben bekente a lábát naptejjel. A lánykérés épp a legjobbkor jött.

A munka Robert Morrell torontói ügyvédi irodájában egyre stresszesebbé vált. Nem volt más választása, mint felmondani. Amikor arra gondolt, hogy kezdetben mennyire megbízott Robertben, lelkiismeret-furdalása támadt. A szája keserű mosolyra húzódott. Milyen naiv volt, hogy beleszeretett egy olyan férfiba, aki épp egy viharos váláson ment keresztül!

Miután otthagyta a felmondását az íróasztalán, egyenesen hazahajtott Winter’s Havenbe. És amikor befordult a kocsifelhajtóra, és meglátta a szüleit, amint kéz a kézben ültek a verandán a hintaszékben, könnyekben tört ki. Ő miért nem ilyen szerencsés? A sok év alatt, amíg velük élt, mindig látta, mennyire tisztelik és szeretik egymást.

Hogyan is érhetné be kevesebbel ilyen példaképek mellett?

A következő négy napban teljes mértékben élvezi a támogatásukat. És amikor végre készen állt, hogy visszamenjen Torontóba, olyan ajánlatot tettek neki, hogy elállt a lélegzete.

Elmondásuk szerint sokáig gondolkodtak rajta, és úgy döntöttek, eljött az ideje, hogy visszavonuljanak az üdülőközpontjuk vezetésétől, és élvezzék a nyugdíjas éveket. Szerették volna beutazni a világot, amíg még egészségesek, és van hozzá energiájuk. Ha beleegyezik, átíratják rá Winter’s Havent, és beköltöznek a tizenkét nyaraló közül a legkisebbe. Akkor már most át tudná venni az örökségét, ők pedig boldogok lennének, mert az üzlet a családban marad.

– Gondold át nyugodtan, drágám – mondta az apja, és szorosan átölelte. – De mi nagyon bízunk a képességeidben. Minden téren.

Az anyja is bólintott és megölelte, és a szemei nedvesek lettek. Justine-t is mélyen meghatotta a dolog.

Egy hónappal később összecsomagolt, és végleg visszatért Winter’s Havenbe.

A tüske, amelyet Robert csalása szúrt a szívébe, már nem fájt annyira. Bár voltak napok, amikor nem érezte jól magát, lassan kezdte elfogadni a kapcsolatuk végét. Az üzlet átvétele minden idejét lefoglalta, és alig várta, hogy kipróbálhasson néhány új ötletet, és élvezze a környék nyugodtabb tempóját.

Két hónap telt el, és már alig gondolt Robertre.

Túl vagyok rajta.

Lehunyta a szemét, és hallgatta a hullámok csobogását. A hang megnyugtatta, és élvezte a napfényt a bőrén. Ismét érezte, hogy Winter’s Haven varázsa elűzi a stresszt, és elégedetten sóhajtva engedett meg magának egy békés szunyókálást.

A mobiltelefonja jelzőhangjára riadt. Hunyorogva olvasta az üzenetet.

„Te jó ég, hol vagy? Elfelejtetted, hogy 2-re találkozót szerveztem neked?”

Szíve hirtelen vadul kalapálni kezdett. Ránézett az órájára: 13:55. Nem ér oda.

Felpattant, és futott a parttól a házáig. Általában napozás után mindig hosszasan zuhanyozott, de ezúttal csak beugrott a vízsugár alá, és pár perc alatt elkészült. Vállig érő haja majd megszárad az irodába menet, és sminkelni sem volt ideje.

Gyorsan felvett egy széles, virágos szoknyát és egy fehér blúzt, és az autójához sietett. Máskor gyalogolni szokott, de most nem ért rá.

Rendkívül szokatlan volt nála, hogy elfelejtsen egy találkozót. Rendkívül lelkiismeretes volt, soha nem késett. Valószínűleg hiba volt megengedni az asszisztensének, Mandynek, hogy a szabadnapján beszéljen meg neki találkozót.

Az ezüstzöld Mustang látványa az irodája előtti kocsifelhajtón összetörte minden reményét, hogy látogatója esetleg szintén késik.

Kettesével vette a lépcsőt, és benyomta a kis előszoba ajtaját. Mandy Holliday, gimnázium óta barátnője, most pedig az asszisztense, a pult mögött ült, és türelmetlenül csettintett a nyelvével.

– Már fél órája vár rád. Amikor utoljára megnéztem, éppen Elliotékkal beszélgetett az 1-es számú házból.

– A fenébe is! Egyszer alszom el a parton, és tessék… – Justine grimaszolt. – Mit akarhat tőlem? Remélem, nem olyan nagyképű üzletember, aki… – Abbahagyta, amikor meglátta Mandy homlokráncolását.

– Esetleg hagyhatná az ítélkezést a találkozó utánra – szólalt meg egy hang Justine mögött.

– Nos, akkor én nem is zavarok. – Mandy gyorsan visszavonult.

Justine megfordult, és ránézett látogatójára. A férfi egyáltalán nem olyan volt, mint amilyenre számított. Lassan közeledett hozzá, és az első, ami feltűnt neki, a méretre szabott öltönye volt. Aztán látta, milyen magas, észrevette háromnapos borostáját, sötét haját és mogyoróbarna, aranyszínű szemét.

Hirtelen verejtéket érzett a felső ajkán, automatikusan lenyalta a nyelve hegyével. Úgy érezte, lángol a teste. Hogy nézhet ki ilyen jól ebben az öltönyben?

De azt is észrevette, mennyire bosszús a férfi.

– Bocsánat a késésért – mondta gyorsan. – Pedig sose szoktam. – Kinyújtotta a kezét. – Justine Winter.

A férfi pillanatig csak bámulta a lányt, aztán erősen megszorította a kezét. Justine behívta az irodájába.

– Bocsánatkérés elfogadva.

Justine megkerülte az íróasztalát, helyet foglalt, a férfi pedig odahúzott egy széket.

– Mit tehetek önért, Mr. Forrest?

– Forrester. Casson Forrester.

Justine felvonta a szemöldökét.

– Ó, igen, természetesen. Nem árulta el, miről lenne szó. Szeretné kibérelni az egyik nyaralót? Körbemehetünk, és megmutatom.

A férfi ajka kissé elgörbült.

– Valóban érdekelnek a házak. Mert tudnia kell, hogy nemrég vettem meg a szomszédos telket.

Justine a homlokát ráncolta.

– Tessék? Nem tudom elképzelni, hogy Russellék eladták a birtokukat, ők már… – Elhallgatott. Russellék generációk óta itt éltek.

– Olyan ajánlatot tettem nekik, amit nem tudtak visszautasítani – válaszolta a férfi, láthatóan elégedetten.

– És most meg akarja ismerni az új szomszédját? – kérdezte a lány provokatívan. – Miért nem tér a lényegre?

A férfi bólintott.

– Vannak fejlesztési terveim az öböl menti földterületre. De mivel a maga földje pont a közepén van, ez sok problémát jelent. Ezért szeretném megvenni, hogy úgy valósíthassam meg a terveimet, ahogy elképzeltem. – Összehúzta a szemét. – Csak mondjon egy árat, és holnapra a számláján lesz a pénz.

Justine hitetlenkedve nézett rá.

– Ezt nem gondolhatja komolyan!

– Nem arról vagyok híres, hogy viccelődöm – mondta a férfi nyugodtan. – Ismétlem: meg akarom venni az ingatlanát, és kész vagyok bármilyen árat megfizetni.

A lány megrázta a fejét.

– Nem akarom eladni, Mr. Forrester. Ez nem pénz, hanem elvek kérdése. – Felállt, mert számára véget ért a beszélgetés.

Látogatója azonban ülve maradt.

– Kérem, legyen olyan kedves, és magyarázza meg, Miss Winter.

Justine mély levegőt vett.

– Nos, nem akarom, hogy egy üzleti beruházás tönkretegye ennek a tájnak a természeti szépségét. És maga ezt tervezi, nem?

A férfi elmosolyodott.

– Magával ellentétben én úgy gondolom, hogy a Georgian Bay vad szépségének mindenki javát kell szolgálnia, nem csak néhány emberét. Valójában luxusüdülőhelyet tervezek építeni közvetlenül a vízparton, háromcsillagos étteremmel, nem lélektelen szállodakomplexumot, ami tönkretenné a tájat. A nyaralókat a fenyőerdőkbe integrálva képzelem el, mindegyikből kilátás nyílna az öbölre. – Álmodozó kifejezés ült ki a szemébe, de rögtön újra üzletember lett. – Bárhogy is dönt, Russellék földje most már az enyém, és azon mindenképp meg fogom valósítani a terveimet.

Justine egyre erősebb remegéssel hallgatta. Arra gondolt, milyen következményekkel járna ez a projekt a környezetre nézve. Nemcsak az ő birtokára, hanem az egészre. Persze eszébe sem volt elfogadni az ajánlatot. Már attól is rosszul lett, ha csak elképzelte, hogy az építkezés és a forgalom hogyan tenné tönkre a tájat.

Jeges tekintettel nézett a férfira.

– Felejtse el, Mr. Forrester. Nem gondolkodom azon, hogy eladjam a birtokomat. Nem tudnám összeegyeztetni a lelkiismeretemmel. Nekem fontos az a sok ember, akik megfizethető áron nyaralnak itt. És ennek a vidéknek is, amelynek a varázsa éppen a vadságában rejlik. Mindkettőt meg akarom védeni, különösen az olyan emberektől, mint maga, akiket ez láthatólag nem érdekel.

A férfi összeráncolta a homlokát, és megsimogatta az állát.

– Miért nem hallgatja meg előbb, mennyit ajánlok?

Olyan összeget mondott, hogy a lánynak elállt a lélegzete. Még a fele is túlzás lett volna. Nem csoda, hogy Russellék eladták neki. Egy pillanatra elgondolkodott, mit kezdhetne ennyi pénzzel, de a csábítás pillanata elmúlt.

Az volt a benyomása, hogy látogatója pontosan kitalálta, mire gondol, mivel rendkívül elégedettnek tűnt. Valószínűleg feltételezi, hogy sutba dobja az elveit. Ebben azonban téved.

Soha az életben nem adja el Winter’s Havent. Elvégre ez az otthona. A hely, ahol regenerálódhat. Még a Robert miatti bánata is elhalványult, amióta visszatért ide, és ezt a környezet különleges légkörének tulajdonította.

Megrázta a fejét.

– Sajnálom, Mr. Forrest, de…

– Forrester.

– Mr. Forrester. Semmi sem tudna rávenni, hogy eladjam az otthonomat. Mert én ide tartozom.

– Rossz időzítés – válaszolta a férfi.

– Mit akar ezzel mondani?

– Nos, három hónappal ezelőtt ugyanezt az ajánlatot tettem a szüleinek. És talán el is fogadták volna, ha maga nem jelenik meg a színen. Ez az egyetlen oka, hogy az üzlet nem jött létre, amit nagyon sajnálok. Úgy néz ki, csak az időmet vesztegettem. – Felállt.

Justine érezte, hogy izzik az arca. Futólag eszébe jutott, hogy a szülei meséltek neki egy ajánlatról, és vissza akarták utasítani.

– Sajnálom, Mr. Forrester – mondta újra, és hozzátette: – Igazán kár, hogy éppen maga a szomszédom.

A férfi elmosolyodott, de a mosoly nem ért el a szeméig.

– Ki tudja, meddig – mondta. – Hamarosan újabb ajánlatot teszek, olyat, amit nem utasíthat vissza.

– Ne számítson rá.

– Majd meglátjuk – felelte halkan a férfi. – Mindenki megvásárolható. Nem hiszem, hogy maga kivétel. – Megfordult, hogy távozzon, szarkasztikus mosollyal az ajkán. – Talán csak magánál kicsit magasabb az ár – mondta hideg hangon, kinyitotta az ajtót, és eltűnt.

Justine szótlanul bámult utána. Bosszús volt, amiért a férfié lett az utolsó szó.

– A fenébe – mondta hangosan, és belesüppedt a székébe. Teljesen kimerültnek érezte magát.

A legutolsó, amire számított ettől a látogatótól, az egy vételi ajánlat volt. És micsoda ajánlat!

Nyilván komolyan gondolta, és úgy tűnt, a pénz sem jelent számára problémát. Olyan embernek tűnt, aki többnyire megkapja, amit akar. Hát ezt nem fogja. Soha, de soha nem gondolja meg magát!

– Soha – mondta ki hangosan.

Ebben a pillanatban kopogtak az ajtón, és belépett Mandy.

– Na, mit akart ez az Adonisz? – kérdezte kíváncsian. – Kibérelni egy nyaralót? Túl szép lenne, hogy igaz legyen. Szívesen megmutatnám neki a…

– Csillapodj le – szakította félbe Justine. – A pasas egy arrogáns sznob, aki azt hiszi, pénzért bármit megkaphat. Ennek aztán van bőr a képén!

– Ó, akkor nem ment jól a dolog. – Mandy leült az asztal szélére. – Mit mondott? Ritkán látlak ilyen mérgesnek.

– Mert ritkán is vagyok! – Elmondta az asszisztensének Casson Forrester ajánlatát. – Természetesen soha nem fogom eladni Winter’s Havent – zárta a beszámolóját. – Se neki, se másnak.

– Hm… értem. Csak attól tartok, még hallani fogunk róla. – Mandy tekintete álmodozóvá vált. – Elvégre ő az új szomszédunk. Szerinted nős?

– Akkor csak sajnálni lehet a feleségét.

Mandy nevetett.

– Tudod, nem minden arany, ami fénylik – folytatta Justine. – Igen, elismerem, hogy elég vonzó, de számomra a belső értékek számítanak. És hidd el, szörnyű a személyisége. Bár ez nem egészen igaz: egyáltalán nincs is személyisége.

– Akkor nem az eseted? – nézett rá Mandy kíváncsian.

– Egyáltalán nem! Ha újra jelentkezik, mondd neki, hogy nem vagyok itt. És semmiképpen ne adj új időpontot. Amit ma láttam belőle, az nekem elég. Csak el akarom felejteni.

Könnyebb mondani, mint megtenni, gondolta Justine, miközben a rövid úton visszahajtott a házához. Hogy felejthetne el ilyen szemeket? És az arca, azok a markáns vonások… Egészen különleges. Nem mintha érdekelné, de biztos rengeteg nőnek tetszik Casson Forrester.

Gyorsan átöltözött, felkapta türkizkék fürdőruháját és egy nagy törölközőt, és elindult a kis privát strandjára. Amint a vízben volt, a feszültség egy része lehullott róla. És pillanatokkal később, ahogy a hátán lebegve az égre nézett, a fenyegetés, melyet ez a férfi Winter’s Havenre jelent, máris kisebbnek tűnt.

A nyaralók leginkább a tizenkét rusztikus házikó elszigeteltségét értékelték, amelyek a fenyőfák között, a tóparthoz közel helyezkedtek el. Az üdülőkomplexumhoz egy étterem, egy kis élelmiszerbolt, egy mosoda és több evezős és motorcsónak is tartozott, melyeket a vendégek kibérelhettek. A legtöbben minden évben visszajöttek, és Justine remélte, Casson Forrester tervei sem változtatnak ezen.

Visszaúszott a partra, megszárítkozott, és úgy döntött, ahelyett hogy otthon főzne valamit, inkább az étteremben eszik. Imádott elvegyülni a vendégek között, akik közül sokan már családi barátokká váltak.

Általában a hátsó bejáraton keresztül lépett be a házába, amikor úszásból jött, de amikor meghallotta a kavics ropogását, meggondolta magát. Nyilván egy új vendég, aki összetévesztette a házához vezető felhajtót az irodához vezetővel.

Befordult a sarkon, és már barátságos mosolyt öltött magára, amikor meglátta az ezüstzöld Mustangot. Akaratlanul is azt kívánta, bárcsak Casson Forrester ne látná így, fürdőruhában és csuromvizes hajjal. Törölközőt kellett volna magára tekernie.

Határozatlanul megállt a felhajtón, és keresztbe fonta a karját a mellén. Kiszáll a férfi, vagy azt várja, hogy a kocsijához menjen?

A következő pillanatban kinyílt a kabrió teteje, és spanyol gitárzene ért a fülébe. A férfi napszemüveget viselt, rövid ujjú inge felfedte napbarnított karját. Egy nagy barna borítékért nyúlt, kicsit halkabbra vette a zenét, és kiszállt.

– Szeretném, ha ezt megnézné, Miss Winter – mondta, és a kezébe nyomta a borítékot.

Justine nem mozdult, és a homlokát ráncolta.

– Ez egy fejlesztési terv a területre, egy építész barátom készítette. Szeretném átnézni magával. Talán akkor belátja, hogy a kételyei a projektemmel kapcsolatban teljesen alaptalanok.

A lány hűvösen nézett rá.

– Nem érdekel, Mr. Forrest. Csak az idejét vesztegeti.

A férfi szája félmosolyra húzódott, aztán vállat vont, megfordult, és visszatette a borítékot az anyósülésre.

– Ahogy kívánja, Miss Wintry. Talán időre van szüksége, hogy átgondolja.

– Biztos, hogy nem. És Winter.

– Ó, elnézést, Miss Winter. – Levette a napszemüvegét. – Én pedig Forrester vagyok.

Justine érezte, hogy elgyengül a térde. A férfi sötét szemei felvillantak. A lány tudta, hogy bocsánatot kellene kérnie, de képtelen volt rávenni magát, hogy kimondja a szavakat. Csendben figyelte, ahogy a férfi beül a volán mögé, és felteszi a napszemüvegét.

– De szólíthat Cassonnak is – mondta.

Elvigyorodott, beindította a motort, felhangosította a zenét, és elhajtott. Néhány pillanat múlva eltűnt a lány látóteréből.

Mivel már nem látta Justine Wintert a visszapillantó tükörben, Casson az útra koncentrált. Szerette ezt a környéket. Gyerekkorában minden nyári vakáció egy részét a családjával egy barátja Georgian Bay-i nyaralójában töltötte. Ezt a hagyományt még az öccse, Franklin halála után is megtartották, akit hétéves korában vitt el a leukémia.

Még azután is, hogy szülei és barátai meghaltak, és a házikót eladták, Casson újra és újra visszatért ide. Természetesen szomorú emlékeket is társított ehhez a területhez, de a béke és a gyógyulás érzése erősebb volt.

Hónapok óta kereste a megfelelő helyet annak, ami majd egyszer „Franklin Üdülőközpont” lesz. Amikor meghallotta, hogy a Russell család birtoka eladó, még helikoptert is bérelt, hogy áttekintést kapjon a harmincezer kis szigettel rendelkező Georgian Bayről.

A csábító homokos tópart a hullámokkal és a mögötte elterülő erdőben megbúvó házikók azonnal lenyűgözték. Az öböl látványa pedig, melynek vize a kék különböző árnyalataiban ragyogott, megdobogtatta a szívét. Abban a pillanatban úgy érezte, Franklin vele van. És tudta, hogy célba ért. Ezért olyan ajánlatot tett Russelléknek, amit nem utasíthattak vissza, és a figyelmét Winter’s Havennek szentelte.

Most nagy sebességgel hajtott el a fenyőkből, nyírfákból és cédrusokból álló vegyes erdő mellett, újra és újra megpillantva az öböl kékjét. Megbabonázó csillogás.

Justine Winter szemére emlékeztette.

Ez a gondolat meglepte, ajka mosolyra görbült. Nem gondolta volna, hogy Winter’s Haven új tulajdonosa ennyire… ennyire lenyűgöző. És ilyen szókimondó. Ahogy az apja beszélt róla, félénk és tartózkodó személyiségre számított. Justine apja azt is elmondta neki, hogy lánya azért veszi át Winter’s Havent, hogy felépüljön egy szakításból.

Felépüljön? Mit akar ez jelenteni? A lány elég robusztusnak tűnt, amikor vizes hajjal és kipirult arccal beviharzott az irodába. A karjai napbarnítottak voltak, és lábai jól mutattak a széles, lengő szoknya alatt.

Casson nyelt egyet, mert nem tagadhatta, hogy mély benyomást tett rá. Bár visszautasította a vételi ajánlatát, észrevette álmodozó tekintetét, amikor megnevezte az összeget. Bizonyára azon gondolkodott, mi mindent kezdhetne a pénzzel.

Ez reményt adott neki, hogy átgondolja a döntését. Mint minden, ez is az áron múlik.

Odahajtott a nagyobb ingatlanhoz, amelyet Russelléktől vásárolt. Üdvözölte kutyáját, Lunát, kivett egy hideg sört a hűtőből, és letelepedett a verandára.

Innen csodálatos kilátás nyílt az öbölre. Megnyugodott, és úgy érezte, mintha már évek óta itt élne. Elképzelte a kiállítást, amelyet ezen a helyen fog rendezni, amint elkészül az új üdülőközpont.

A nagyapja baráti kapcsolatban állt egy ismert festővel, A. J. Cassonnal, a Hetek művészcsoport egyik tagjával, akik közül mindenki híres lett. Casson a művészvilágban töltötte fiatalkorát, és most, hogy sokra vitte, vissza akart adni valamit ennek a világnak. Olyan eseményt tervezett, amelyen a legújabb projektjét is bemutatja: egy központot a rákból gyógyuló gyermekek számára. Olyan helyet, ahol családjukkal együtt feltöltődhetnek, és felépülhetnek a betegség okozta traumából – természetesen ingyen.

Casson biztos volt benne, hogy az aukcióval záruló kiállítással egybekötött esemény sok pénzt fog hozni. Az árverés kiemelt darabja egy festmény volt a személyes gyűjteményéből, A. J. Casson egyik korai műve, a Vihar az öbölben. A festő akkor ajándékozta a nagyapjának, amikor még szomszédok voltak. Gyűjtői darab volt, amely minden bizonnyal nagy feltűnést fog kelteni.

Kezdettől fogva világos volt számára, hogy az üdülőközpont az öccse nevét fogja viselni. Amikor most Franklinre gondolt, hirtelen gombóc lett a torkában. A halálakor ő maga is csak tízéves volt, még nem tudta kifejezni az érzéseit. De mindent megtett, hogy jó fia legyen a szüleinek, mert persze tisztában volt vele, mekkora terhet jelent számukra a gyerekük betegsége.

Miután Torontóban elvégezte az üzleti egyetemet, visszatért Huntsville-be, és megvásárolt egy barkácsboltot, amely akkoriban a fennmaradásért küzdött. Nagyon hálás volt a nagyapjától kapott pénzért, és megfogadta, mindent megtesz, hogy az öreg büszke legyen rá.

A forgalom folyamatosan nőtt, és ő nekilátott a lánc kiépítésének. Hat évvel később már Gravenhurstben, Bracebridge-ben, Port Carlingban és Parry Soundban is voltak üzletei. Mindenütt újításokat vezetett be, és gondoskodott róla, hogy üzleteiben minden kapható legyen, amire egy kisváros lakóinak és a környékbeli igényesebb földbirtokosoknak szüksége van. A Forrest Hardware üzletlánc már harmincnégy éves korára multimilliomossá tette.

Ez csak azért volt lehetséges, mert már nagyon korán megtanulta, hogy kezébe vegye az életét. Ezért bosszantotta most, hogy Justine Winter ilyen váratlan ellenállást tanúsított. Winter’s Haven a kirakós utolsó darabja, szüksége van rá a terve megvalósításához.

Meglepve kapta magát azon, hogy beszélgetésük során még az is megfordult a fejében, hogy megmutatja a lánynak a Stockey Központot, az első, rákos gyerekeknek szóló projektjét. Hogy rájöjjön, nem csak a haszonszerzés érdekli. De akkor Franklinről is mesélnie kellett volna neki, márpedig erről a témáról sohasem beszélt. Megtanulta, hogy elrejtse az érzéseit az idegenek elől.

Nem lehetett tagadni, hogy Justine Winter felébresztette benne a vágyat a nyitottságra. Talán ez a kék tekintetével függ össze, amely oly váratlanul mélyen megérintette. Úgy érezte, mintha megnyílhatna előtte, és végre elmondhatná valakinek, hogy nemcsak Franklinért, hanem saját magáért is akarja megnyitni az üdülőhelyet. Sok éven át még az anyjával sem tudott őszintén beszélni: a fia elvesztése miatti gyásza láthatatlan gátat emelt közéjük. Az apja pedig belevetette magát a munkába, és ugyanilyen kevés érzelmi támaszt nyújtott neki.

Ezért aztán később Casson egy tapasztalt terapeuta segítségével gyászmunkába kezdett. Ez tette lehetővé, hogy megbocsásson a szüleinek. Ez idő alatt született meg a terve, hogy olyan gyerekeken segítsen, akiknek Franklinhez hasonló sors jutott. Amikor Andynél, unokatestvére, Veronica fiánál szintén rákot diagnosztizáltak, megszületett a döntése.

És most a „Franklin és Casson” projekt a befejezéshez közeledett. Már csak egy kis darab hiányzott.

Justine Winter birtoka.

Ivott egy kortyot a sörből, és csak most vette észre, milyen meleg van. Felállt, kigombolta az ingét, és bement a házba átöltözni. Egy fürdő az öböl vizében lehűtené… kívül-belül.

Nem sokkal később kinyújtózott a móló szélén, hogy a nap melegítse a testét. Semmi sem jobb, mint egy forró napon úszni az öbölben. Egy pillanatra lehunyta a szemét, s amikor újra kinyitotta, úgy érezte, mintha aludt volna.

Gyorsan felállt, mert nem akart leégni. Luna izgatottan ugrándozott mellette. Megint Franklin képe jelent meg lelki szemei előtt, amint horgászbotot tart a kezében. Mint mindig, rajta volt a baseballsapkája, s mikor végre fogott egy halat, örömkiáltást hallatott. A szeme csillogott, és…

Casson nyelt egyet, és leült a móló fadeszkáira. Elmélyülten bámulta az öblöt. Csak amikor Luna megnyalta az arcát, vette észre, hogy könnyek folynak rajta.

2. FEJEZET

A tetőn doboló eső a tervezettnél egy órával korábban ébresztette Justine-t. De nem bánta, mert esős napokon olyan dolgokat is megtehetett, amikre máskor nem lett volna ideje. Például felújítani egy üres házikót, vagy egyszerűen csak pihenni egy jó könyvvel a szobája ablakpárkányán.

Farmert és pólót vett fel, lófarokba kötötte a haját, és lement a lépcsőn. Egy kávé és egy banános-joghurtos muffin után, amit tegnap sütött, felkapta az esernyőjét, és a kocsijához sietett.

Útközben visszagondolt egy másik esős napra, amikor Robert Morrell ügyvédi irodájába ment, hogy jelentkezzen egy állásra. Huszonnégy éves volt, és summa cum laude minősítéssel végzett a Torontói Egyetem jogi karán. Meg is kapta az asszisztensi állást, és hamar barátság alakult ki Robert és közte. A második évben beszélgetéseik egyre személyesebbé váltak, s egy ponton a férfi elárulta neki, hogy a házassága a végéhez közeledik. Ő természetesen vigasztalni akarta, de barátságukból csak a válás után lett több.

Randizni kezdtek, de aztán…

Justine kényszerítette magát, hogy visszatérjen a jelenbe, és behajtott a barkácsbolt mögötti parkolóba. Esernyő nélkül kiszállt, és besietett az üzletbe.

– Segíthetek? – kérdezte a pult mögött álló barátságos alkalmazott.

– Igen, köszönöm, Mr. Blake – válaszolta a lány mosolyogva. – Az egyik házamhoz faburkolatra lenne szükségem.

– Értem. Igen, az apukája már mondta, hogy átveszi a Winter’s Havent. Örül, hogy újra itthon van?

Justine bólintott.

– Ó, nagyon.

Amikor odaadta neki a cetlit a méretekkel, érezte, milyen jó is ez. Igen, helyes döntés volt hazatérni. Mert pontosan ezt szerette a kisvárosban: hogy ismeri az embereket, és biztonságban érzi magát.

A szörnyű szakítás Roberttel és az azt követő sok magányos hónap után rájött, mennyire egyedül van a nagyvárosban. Akkoriban nem volt munkája, és alig voltak barátai. Parry Sound viszont az otthona.

– Hosszabb időre akar maradni? – érdeklődött az idősebb férfi, és olyan furcsa pillantást vetett rá, amit Justine nem tudott értelmezni.

– Ó, igen. El se tudom képzelni, hogy valaha is elhagyjam Winter’s Havent.

– Jó, akkor hívom, amint megjön a rendelés.

– Nagyszerű, Mr. Blake, köszönöm. – Azzal elhagyta az üzletet, és visszasietett a kocsijához.

A hazaúton észrevette, milyen sötét lett az ég. A távolban már hallatszott az első mennydörgés. Az eső most még hevesebb lett, az ablaktörlők alig győzték.

Hirtelen valaki dudált mögötte. Belenézett a visszapillantó tükörbe, és homályosan felismerte egy sötétvörös pick-up körvonalait. Az ismeretlen most még hosszabban dudált, és intett neki a karjával, hogy húzódjon félre. Talán rendőr… de kisteherautóval? És biztos, hogy nem hajtott túl gyorsan.

Szerencsére néhány perccel később feltűnt a Winter’s Havenbe vezető kijárat, Justine lekanyarodott. Mikor azonban leparkolt a háza előtt, látta, hogy a pick-up követte, és közvetlenül mögötte állt meg.

Dühösen ment oda hozzá.

– Miért követ? És miért dudált rám?

A férfi napszemüveget viselt, a szája sarka megrándult.

– Nyilván nem vette észre, de meglazult az egyik keréktárcsája, és úgy gondoltam, jelzem.

Várjunk csak, ez a hang… Justine dermedten bámult rá.

– Csak nem…?

A férfi levette a szemüvegét, és Justine a szemébe nézett.

Tigrisszemek. A fenébe!

– Örülök, hogy újra látom – mondta Casson Forrester. Teljesen másképp nézett ki kopott farmerban és pólóban. – Mert van néhány dolog, amiről szeretnék beszélni magával.

– És ezért kellett követnie?

– Hát, volt egy olyan érzésem, hogy ha felhívom, letagadtatja magát. – Elmosolyodott. – És azt sem értem, miért rendel faburkolatot a barkácsboltból, ha el akarja adni Winter’s Havent…

Justine megvetően felnevetett.

– Arról csak álmodozik! De hogyhogy Mr. Blake elmondta?

– Hát, végül is az enyém az üzlet. Ő az alkalmazottam.

Justine rámeredt.

– Magáé a Forrest Hardware? – kérdezte elhűlve. – Nem csoda, ha azt hiszi, mindent és mindenkit megvehet.

– Nem mindent – válaszolta a férfi egyenesen. – És nem mindenkit. De legalább megpróbálhatom.

A lány mély levegőt vett.

– Bocsásson meg, de van még egy kis dolgom. Majd később megnézem a dísztárcsát.

Kihúzta a zsebéből a lakáskulcsot, megfordult, és a bejárati ajtó felé indult. Az eső ismét eleredt, s ahogy a kulcsot a zárba dugta, mennydörgés zendült. Aztán hallotta, hogy nyikorognak a fadeszkák a verandán. Amikor megfordult, meglátta Casson Forrestert – egy nagy kutyával.

– Nem bánja, ha magánál várjuk ki a vihar végét Lunával? És lenne olyan kedves, kölcsönadna egy törölközőt? Nem akarok mindent összevizezni.

Justine nyelt egyet. A férfi és a kutyája már csuromvizes volt. Sóhajtott, de tudta, hogy nincs más választása, mint behívni őket.

Újabb mennydörgés, és Luna felvonyított.

– Várjon, mindjárt jövök – mondta sietve.

Berohant a házba, és úgy csukta be az ajtót, hogy hangosan kattant. Amíg ilyen vizesek, biztos nem engedi be őket. Felsietett a fürdőszobába, felkapta a két legnagyobb fürdőlepedőt, az egyik szekrényből pedig kivett egy régi overált, amit kölcsönadhat a férfinak, míg a farmerja szárad.

Elpirult a gondolatra, hogy át fog öltözni, és remélte, vörös arca nem árulja el. Lassan lement a lépcsőn, megállt egy pillanatra, mély levegőt vett, majd kinyitotta a veranda ajtaját.

– Találtam magának egy overált, leveheti a vizes ruháit, és beteheti a szárítóba. A mosókonyhában van, mindjárt megmutatom. Ha szeretné, addig vigyázok a kutyájára.

Ahogy Casson a törölközőkért nyúlt, valami a padlóra esett. Lehajolt, felvette és elmosolyodott.

– Hát, nagyon tetszik a színe, csak attól tartok, túl kicsi nekem. De azért köszönöm.

Justine legszívesebben a föld alá süllyedt volna. Nem vette észre, hogy a rózsaszín bikinialsóját is felkapta a törölközővel együtt. Némán lehajolt Lunához, és elkezdte megtörölni. Remélte, hogy Casson nem veszi észre, mennyire zavarban van. Ahogy a férfi besétált mellette a házba, megkönnyebbülten sóhajtott fel.

Újra dörgött az ég, Luna szűkölt és reszketett.

– Ne már, te gyáva nyuszi – mondta Justine. – Maradj nyugton, hogy rendesen meg tudjalak szárítani.

Meglepetésére a kutya a farkát csóválta. Úgy tűnt, hallgat rá. Luna labrador és német juhász keveréknek tűnt, szomorú nagy szemében volt valami beagle-szerűség.

– Szép aszemeid vannak – motyogta Justine, és kuncogott, amikor a kutya megnyalta a kezét. – Jó kislány – mondta végül, és felállt. – Még akkor is, ha a fürdőlepedőm most tele lett szőrrel.

Előrehajolt, és megvakarta a kutya füle tövét. Luna váratlanul felugrott, és nedves pofáját az arcához szorította. Justine erre nem számított, elvesztette az egyensúlyát, és a fenekén landolt a veranda padlóján.

– Luna, gyere ide – szólalt meg Casson szigorú hangja.

– Semmi baj, csak kedves akart lenni. – Justine összeszedte magát. – Váratlanul ért, ez minden.

Nem volt ideje zavarba jönni, mert a férfi látványa önkéntelenül is mosolyra fakasztotta. Fehér pólót és overált viselt, mely látványosan kicsi volt neki. A nadrágszára alig ért a bokájáig, nem lehetett tagadni, hogy hihetetlenül bénán né ki benne. Mr. Tökéletest most könnyen össze lehetett volna téveszteni Mr. Beannel. Vissza kellett fognia magát, hogy ne nevessen hangosan.

A férfinak villogott a szeme.

– Mi az? Viccesnek találja a szerelésemet? Attól tartok, el kell mondanom…

Következő szavait elnyomta a mennydörgés. Ahogy az eső egyre erősebb lett, Justine némán az ajtó felé mutatott, és beléptek a házba. Itt először meggyőződött róla, hogy minden ablak zárva, aztán felkapcsolta a nappaliban a villanyt.

– Üljön le – mondta a kanapéra mutatva. – Felmegyek, megnézem, biztos zárva vannak-e az ablakok, és át is kell öltöznöm. – Tekintete a szűkölő Lunára esett. – Bekapcsolhatná a tévét, akkor nem hallatszik olyan hangosan a dörgés.

Miután Justine otthagyta őket, Casson arra gondolt, milyen arcot vágott, amikor ott találta őt és Lunát a verandán. A szeme kétszer akkorának tűnt, mint máskor, és csak ekkor vette észre, milyen sűrű a szempillája. És hogy milyen telt a barackszínű ajka.

A legjobb pillanat azonban az volt, amikor a bikinialsója kiesett a törölközőből. Akkor még ő volt fölényben, de fordult a kocka, amikor megjelent előtte ebben az overálban.

Felvette a távirányítót, és némi keresgélés után talált egy zenecsatornát, amely biztosan elnyomta a dörgést. Aztán hátradőlt a kanapén, és érdeklődve nézett körül. A természetes kőből készült kandalló képezte a szoba közepét, a mennyezet cédrusgerendákból állt.

Tekintete a kandalló feletti képre esett. A Hetek csoportjához tartozó egyik festő, Franklin Carmichael Tükör-tó című grafikája volt. Szeme követte a dombok lágy íveit és a tó csodálatos színárnyalatait a kéktől a türkizkéken át az aranyig, melyeket a művész tökéletesen megörökített. A tó felszíne úgy csillogott, mint egy fényes tükör.

Ismerte a képet, sok emléke kötődött hozzá…

A bútorok lágy barna és vörös árnyalatúak voltak, s a diófa padlólapokkal együtt otthonos, autentikus hangulatot kölcsönöztek a szobának. A nagy ablakokból csodálatos kilátás nyílt az öbölre, és a könyvekkel teli polcok elárulták, hogy itt valaki szeret olvasni. Mindent egybevetve egy tökéletes Georgian Bay-i nyaraló benyomását keltette, és gondolatban Casson jegyzeteket készített a jövőbeli nyaralóihoz.

Luna letelepedett a lábához. Bár még mindig enyhén zihált, most már sokkal nyugodtabbnak tűnt. Casson azt kívánta, bárcsak ugyanezt mondhatná el magáról. A szűk overál több helyen is szorította, és legszívesebben elnyújtózott volna a kanapén. De erről természetesen szó sem lehetett. Vetett egy gyors pillantást az órájára, és hátradőlt a párnákba, ami egy kis megkönnyebbülést hozott számára.

Lehunyta a szemét, és hallgatta az eső egyenletes dobolását az ablakokon. Mit viselhet Justine? És alatta vajon milyen…

Állj. Csak azért van itt, hogy megvárja, míg a ruhája megszárad, nem azért, hogy elképzelje a házigazdát meztelenül.

Fent a szobájában Justine kibújt a ruháiból, és azt kívánta, bárcsak lenne ideje zuhanyozni. De várnia kellett, amíg Casson el nem megy. Gyorsan felvett egy fehér leggingset és egy hosszú, virágmintás blúzt.

Aztán eszébe jutott valami. Kihúzta a legfelső komódfiókot, és addig kotorászott, amíg meg nem találta, amit keresett. A karácsony még messze volt, de egész évben szokása volt ajándékokat gyűjteni, melyeket aztán az ünnepi időszakban átadott a szeretteinek. Ezt az apjának szánta – gyönyörű, sötétzöld selyemköntös sötétvörös szegéllyel az ujján és a gallérján. A jobb oldalára a „WH” betűket hímezte, ami a Winter’s Haven rövidítése. Meg akarta vele lepni az apját. Ha tetszik neki, az ilyen köntösöket bármelyik házikóban kikészíthetnek a vendégeknek, akárcsak egy szállodában.

Fogta a köntöst, és a karjára terítette. A küszöbön egy pillanatig habozott, mert hirtelen egy kis bűntudatot érzett. De aztán elszánta magát, és lement a lépcsőn.

Ment a tévé, és Luna Casson lábánál feküdt. Odanyújtotta a köntöst.

– Gondoltam, ez talán jobban illik magához.

– Határozottan – válaszolta a férfi, és bólintott. – Legalább most már tudom, hogy nem olyan harapós természetű.

Justine válaszolni akart valamit, de a férfi felemelte a kezét.

– Nagyon sajnálom, attól tartok, nem indult jól a dolog. Mit szólna egy amolyan fegyverszünethez?

– Nos, szerintem mi nem harcolunk egymással, Mr. Forrester. Kér egy kávét? – A nyitott konyha felé fordult.

– Köszönöm, elfogadom – válaszolta Casson. – Csak tejjel, cukor nélkül. És most ha megbocsát… alig várom, hogy kibújjak ebből az overálból. – Elvigyorodott, és a mosdó felé vette az irányt.

Amikor Justine nem sokkal később kijött a konyhából egy tálcával, rajta két csésze, egy kancsó tej és egy tányér muffin, majdnem tátva maradt a szája. Ahogy Casson lazán ült a kanapén a pompás köntösben, azt hihette volna, hogy övé a ház.

De persze nem akarta kimutatni, milyen hatással van rá a látvány. Számára egyszerűen csak olyan vendégnek kell lennie, mint bármelyik másik. Így hát ismét mozgásba lendült, és letette a tálcát a dohányzóasztalra.

– Banános-joghurtos. Házi készítésű.

– Köszönöm, Miss Winter.

Casson elvett egy muffint, és mielőtt a lány visszahúzhatta volna a tányért, Luna is elkapott egyet. Ez annyira váratlanul érte, hogy megbotlott Casson kinyújtott lábában, megszédült, és ott landolt, ahol a világ minden kincséért sem akart lenni.

Érezte, hogy a férfi átkarolja a muffinnal a kezében.

– Ha már az ölemben ül – súgta a fülébe Casson –, nem akarja megosztani velem a muffint?

3. FEJEZET

Justine érezte a nyakán Casson leheletét. Borzongás futott át rajta. A férfi bal karja a dereka körül volt, a jobb kezében a muffint tartotta. A köntös egy kissé szétnyílt, és a lány megpillantotta maga alatt a férfi csupasz lábát. Azon ül!

Felkapta a fejét, és nagyon örült, hogy Casson nem láthatta az arcát. Feltétlenül el kellett szabadulnia tőle, de ez azt jelentette, hogy el kellett nyomnia magát tőle, és ki tudná megmondani, mi jöhet ki abból? Az ajkába harapott. Miért nem engedi el egyszerűen Casson?

A következő pillanatban megtette, és Justine sietett felállni. Kimerülten rogyott le a kandalló előtti kétszemélyes kanapéra, és a csészéjéért nyúlt. Hogy leplezze zavarát, kinézett az ablakon.

– Mmm, finom – jelentette ki Casson, amikor megkóstolta a muffint. – Remélem, az étteremben lehet venni belőle?

Tényleg elképesztő volt, milyen lazán vesz mindent: mintha otthon lenne. Csak egy köntös volt rajta, de a lány megtiltotta magának, hogy tovább gondoljon erre. Azt is elkerülte, hogy közelebbről megnézze, pedig már régen észrevette csupasz mellkasa egy darabját.

– Ööö, igen. – Bólintott, és ismét elpirult. – Persze, minden reggel sütök frisset.

Remélhetőleg a ruhái hamarosan megszáradnak, hogy ne húzódjon tovább ez a kínzás.

– Miért jött vissza ide? – érdeklődött Casson.

– Az… nem olyan fontos – válaszolta a lány egy pillanatnyi habozás után. – De nagyon örülök, hogy megtettem, mert így megakadályozhattam, hogy rossz kezekbe kerüljön. – Mély levegőt vett, és a férfira nézett. – De hajlandó vagyok elfelejteni az első találkozásunkat, ha maga is. Elvégre most már szomszédok vagyunk, legalább udvariasnak kellene lennünk egymással.

Nagyot kortyolt a kávéjából, miközben a válaszra várt.

Casson felállt, és az öbölre néző panorámaablakhoz lépett. Csendben figyelte a vihart, és Justine attól tartott, hogy nem fogadja el a békeajánlatát. Mindenesetre a sötétzöld köntös jól állt neki.

Végül megfordult és ránézett.

– Természetesen lehetünk udvariasak egymással.

Aztán odalépett hozzá, és leült mellé a kétüléses kanapéra. A lány nyelt egyet. Sötét lett a szobában, vagy csak képzelődik? Éppen fel akarta kapcsolni a másik asztali lámpát, amikor hirtelen mennydörgések sorozata rázta meg a házat. Ösztönösen Casson felé fordult, és a mellkasára tette a kezét. Luna vonyítani kezdett, és izgatottan szaladgált.

Casson megragadta Justine vállát, és egymásra meredtek. A lány érezte, ahogy a férfi mellkasa emelkedik és süllyed, és önkéntelenül megborzongott. Casson tekintete átható volt, és végül átkarolta.

Aztán az arca hirtelen nagyon közel került az övéhez, és Justine visszatartotta a lélegzetét. A következő pillanatban érezte, hogy a férfi ajka az ajkához ér. Lehunyta a szemét. A férfi ölelése szorosabbá vált, a csók elmélyült. Justine észrevette, hogy ajkai maguktól kinyílnak, és átadta magát a csóknak. Az izgalom hullámai elárasztották a testét.

Mintha megérezte volna a vágyát, Casson megragadta a kezét, és a nyakára fonta. Aztán magához húzta Justine-t, és ő megadta magát, mert lefegyverezte a férfi elementáris vonzereje. Egy ponton észrevette, a férfi elhúzódni készül. Kinyitotta a szemét, ránézett. Casson halkan felnyögött, aztán lehajtotta a fejét, és apró csókokkal borította a nyakát.

Justine megdermedt. Mit művelnek? Hogy engedhette, hogy idáig fajuljon a dolog? Elvégre még csak nem is kedveli ezt a férfit! Megvetette azért, amit Winter’s Havennel tervez csinálni.

Mintha észrevette volna, hogy a lány megfeszül, Casson kiegyenesedett, és nem tiltakozott, amikor Justine elhúzta a karját.

– Ez… hiba volt – magyarázta a lány, kerülve a tekintetét. – Jobb, ha most elmegy.

Távolabb húzódott, keresztbe tette a lábát.

– Nem is kíváncsi, mit akartam mondani?

Justine zavartan bámult rá, és csak most jutott eszébe, miért van itt.

– Igazából Winter’s Havenbe tartottam, de aztán megláttam a boltomban.

A lány a homlokát ráncolta.

– Minek jött ide? Ugye nem gondolja komolyan, hogy meggondolom magam? Akkor még egyszer mondom: nem érdekel az ajánlata.

Cassonnak megrándult a szája sarka.

– Talán gondolkodik még rajta az itt-tartózkodásom alatt.

– Biztos, hogy nem, én… – Csak most esett le neki, mit mondott a férfi. – Hogy érti, hogy az itt-tartózkodása alatt?

– Szeretnék eltölteni egy hetet Winter’s Havenben mint vendég, és testközelből látni, hogy működnek itt a dolgok.

– Azt nem lehet. – Justine megrázta a fejét. – Nyár végéig mind a tizenkét nyaraló ki van adva.

Casson felállt.

– Várjon egy pillanatot, csak gyorsan megnézem a holmimat. – Amikor Luna követni akarta, rászólt: – Nem, öreglány, te szépen itt maradsz Miss Winterrel.

Justine utánabámult, de kicsit megnyugodott, amikor a kutya odament hozzá, és megnyalta a kezét. Megilletődötten vakarta a füle tövét. A gazdájában nem volt biztos, de Luna láthatóan kedveli.

– Az előző gazdája nem volt túl kedves vele – mondta Casson, amikor néhány perccel később visszatért. – Kidobta a kocsiból, és otthagyta az autópályán. Én találtam meg, az erdőben kóborolt. Teljesen el volt hanyagolva, és még egyéves se volt.

– Ó, szegénykém.

Csak most látta, hogy a férfi farmert és pólót visel. A köntöst a kanapéra dobta, benyúlt a farmerzsebébe, és előhúzott egy túlságosan ismerősnek tűnő kulcsot.

– Ezt honnan szerezte? – kérdezte döbbenten a lány. Mert a címkén az 1-es szám volt olvasható, azé a házé, mely közvetlenül az övé mellett volt.

Felállt, és érte nyúlt, de Casson nem mozdult.

– Honnan szerezte? – ismételte a kérdést. – Ez Elliotéké.

– Volt – javította ki a férfi.

– De hogy? Ez…

– Hadd magyarázzam meg – mondta Casson kedvesen. – Nemrég találkoztam velük az étteremben, és beszélgetésbe elegyedtünk. Amikor meséltek a házikóról, hirtelen jött az ötlet, hogy kibéreljem egy hétre. Szerencsére beleegyeztek, hogy megajándékozzam őket egy utazással egy általuk választott helyre, aminek minden költségét én állom. És a szerencse úgy hozta, hogy épp meghívást kaptak a görögországi barátaiktól, amit anyagi okokból nem tudtak volna elfogadni. Így aztán mindkét fél számára előnyös alkut kötöttünk.

Justine dühösen felhorkant.

– Ezt nem hiszem el! Miért nem mondta? De ez nem ilyen egyszerű, kedves uram. A vendégeim nem cserélhetik el a házikójukat, és nem engedhetik, hogy valaki más lakjon benne az engedélyem nélkül. A végső döntés mindig az enyém.

Cassont ez nem zavarta.

– Nos, attól tartok, az én hibám. Megígértettem velük, hogy nem szólnak senkinek: azt mondtam nekik, hogy szeretném egy jó barátnőmet meglepni egy lánykéréssel.

Justine rábámult.

– Mi, lánykérés? Megőrült? Most azt hiszik, meg akarja kérni a kezemet? – Megrázta a fejét. – Ezt nem hiszem el! És ezt már régóta tervezte, ugye?

Casson önelégülten bólintott.

– Igen. Valahogy az volt az érzésem, hogy nekem nem adna ki házat, ha megkérném.

– Maga aljas, manipulatív… Adja ide a kulcsot, most! Mért nem a szomszéd telekről figyel? Elvégre most már jobbra-balra minden a magáé!

– Mert onnan nem látom, hogy működik Winter’s Haven. Gondoltam, úgy tisztességes, ha közlöm, hogy beköltözöm az 1-es számú házba.

– Tisztességes? – Justine megtöltötte a tüdejét levegővel, és hangosan kifújta a levegőt.

– Nézze, én csak egy hetet szeretnék itt tölteni, hogy körülnézzek és megfigyeljem, hogy működik a hely. – Összeszűkítette a szemét. – Ki tudja, lehet, hogy utána meggondolom magam, és lemondok a nagyszabású terveimről. Talán egy kisebb projekt jobb lenne a természetnek ezen a vidéken.

– Nincs rá garancia, hogy meggondolja magát – mondta Justine. – És eszemben sincs hagyni, hogy nap mint nap engem nézzen. Miért nem veszi végre észre, hogy nálam nem válik be a taktikája? Nem fogom eladni az üdülőt, soha! Most pedig kérem, adja ide a kulcsot.

Casson megrázta a fejét, visszatette a kulcsot a zsebébe, és kinézett az ablakon.

– Látom, elállt az eső. Most ha megbocsát, szeretném megnézni az éttermi részleget. – Várakozóan nézett a lányra. – Nem jön velem, Miss Winter?

Justine érezte, hogy elvörösödik.

– Nem, köszönöm – felelte jéghidegen. Legszívesebben hozzávágott volna egy muffint vagy egy párnát. A férfi határozottan túl messzire ment.

– Rendben, akkor később találkozunk. Gyere, Luna, elviszlek az új otthonodba. Az étterembe nem tudsz bejönni. – Ahogy kinyitotta a verandára vezető ajtót, azt mondta: – Köszönjük, hogy beengedett minket. Ízlett a muffin… és a társasága.

Justine válaszolni akart valamit, de a férfi már kiment az ajtón. A lány kijózanodva huppant le a kétszemélyes kanapéra.

Casson szeretett volna hangosan ujjongani, amikor elhagyta Justine házát.

Első lépés megtéve!

Az eső mostanra enyhe csepergéssé változott, alig vette észre, ahogy a kocsija felé tartott. Luna boldogan beugrott, és leült az anyósülés elé, nagy barna szemei várakozóan meredtek rá.

Casson elvigyorodott, és megpaskolta a fejét.

– Köszönöm, hogy ilyen jól játszottad a szerepedet.

Luna vakkantott egyet – nyilván hasonló véleményen volt.

Casson nevetett.

– Hát, Miss Winter még nem eszik a tenyeremből, de jó érzés volt az ölemben tartani.

És megkóstolni az ajkát.

Erre egyáltalán nem számított. Nem tervezte, de nem is bánta meg. Szívesen emlékezett vissza a lány reakciójára: ahogy kinyitotta az ajkát, és odabújt hozzá. Igen, talán hiba volt, de nehéz volt tagadni, hogy erős szexuális feszültség van közöttük.

Casson visszahajtott a házához, és a konyhaasztalra tette a táskáját. Aztán elővett egy mappát, mely az új ingatlanára vonatkozó összes szerződést tartalmazta. Voltak benne térképek is, ezeket kezdte most tanulmányozni.

Elgondolkodva dörzsölte az állát. Bár nem volt földmérő, elég biztos volt benne, hogy a határok jelentősen eltolódtak. A régebbi térkép csak a földterületet mutatta, a később emelt épületek nélkül. Az új térképen azonban meglepő felfedezést tett.

Erre miért nem hívták fel a figyelmét? Az ingatlanügynök tudott róla egyáltalán?

Mindkét ház az ötvenes években épült, jól karbantartották és időnként felújították őket. Azt azonban nem tudta, hogy Winterék egyik háza olyan telken áll, mely egyértelműen Russelléké volt.

Mélyről kifújta a levegőt. Ez azt jelenti, hogy Justine háza az ő birtokán van.

Egészen biztos volt benne, hogy a lánynak fogalma sincs erről, és valószínűleg a szülei sem tudnak róla. De mi a helyzet Russellékkel? A két család jó barátságot ápolt, ezt Justine apjától tudta.

Idegesen dobolt ujjaival a konyhaasztalon. Nem osztja meg ezt a felismerést az új szomszédjával, legalábbis egyelőre nem. Mindenesetre ír egy levelet, és a megfelelő pillanatban átadja Justine-nak.

Beindította a laptopját, és írt egy üzenetet a lánynak, amelynek végén meghívta, találkozzon vele, és beszéljék meg a különböző lehetőségeket. Kinyomtatta a levelet, egy borítékba tette a többi dokumentummal együtt, és elpakolta az aktatáskájába.

Érdeklődve nézett körül. Egy hét Winter’s Haven-i tartózkodás után még bőven lesz ideje élvezni új otthonát. Várakozásával telve fogta az aktatáskáját és az este bepakolt kis bőröndöt.

Alig várta, hogy beköltözhessen az 1-es számú házikóba.

4. FEJEZET

Winter’s Haven éttermében még nem voltak vendégek. Justine ránézett a táblára, melyre a napi ajánlat volt kiírva, töltött egy kávét, és az egyik ablak melletti asztalhoz telepedett. Mandy egy foglaláson dolgozott az irodában. Szívesen mesélt volna neki a Casson Forresternél történt találkozásáról, de erre valószínűleg még kicsit várnia kell.

Elgondolkodva nézett ki az öbölre. Az ég palaszürke volt, alacsonyan függő felhőkkel. Arra gondolt, hogy Casson Forrester beköltözik az 1-es házba, és megborzongott.

És eszébe jutott a pillanat, amikor megcsókolták egymást – és hogy milyen hihetetlenül jólesett.

Miután Casson és Luna elmentek, sokáig ült ott dermedten és merengve. Úgy érezte, mintha forgószél ragadta volna el, és eltartott egy darabig, mire az elméje és a teste megnyugodott. Aztán végiggondolta, milyen módokon tudná távol tartani Cassont a birtokától. Talán konzultálnia kellene egy ügyvéddel.

Kérdés persze, hogy egyáltalán távol akarja-e tartani.

Ha Casson egyszerűen csak kibérelte volna a nyaralót egy hétre, a nélkül a hátsó szándék nélkül, hogy megvásárolja az üdülőközpontot, több mint boldog lett volna. Elvégre a férfi jóképű, ami megtette rá a hatását.

De sajnos az itt-tartózkodása határozott célt szolgál. Még ha meg is csókolta, a birtokára pályázik. Nem őrá.

– Hé, főnök, miről ábrándozol? – ült le Mandy az asztalához.

Justine mély levegőt vett.

– Emlékszel Casson Forresterre, aki a múlt héten járt itt?

– A jóképű pasira? Még szép! Ki tudna elfelejteni egy ilyen férfit? Mért kérded?

– Mert sikerült betrükköznie magát Winter’s Havenbe. Állítólag azért, hogy megnézze, hogy mennek itt a dolgok. Megpróbálja elérni, hogy mégis adjam el neki. Egy hétig az 1-esben fog lakni.

– Hogy mi? De hát abban Ellioték laknak!

Justine mindent elmagyarázott Mandynek, és hátradőlt.

– Mit gondolsz, mit kéne tennünk? Hívjuk a rendőrséget? Vagy keressünk ügyvédet?

– Tényleg szükség van erre? Nekem elég ártalmatlannak tűnik. Talán ambiciózus, de nem veszélyes. Azt meg tudja, hogy nem akarod eladni a birtokot. Hadd maradjon egy hétig, aztán mindenki megy a maga útján.

Justine ismét a csókra gondolt, és érezte, hogy kezd égni az arca. De nem akarta elmondani Mandynek. Legalábbis egyelőre.

– Figyelj, van itt még valami. – Mandy felsóhajtott. – És attól tartok, nem fog tetszeni. Most beszéltem Roberttel. Ki akar bérelni egy házat, és azt mondta, nagyon szeretne veled beszélni.

Justine rábámult.

– Velem? Miért?