Monos Anett

Perzselő

tűzszünet

Gyűlöllek szeretni 2.

Copyright © Monos Anett

A szöveget gondozta: Róbert Katalin

Borítóterv: Győri Júlia (Abeth)

Belső grafika: Kocsondi Nelli

Tördelés: Bodnár Alexandra

Korrektor: Tomku Kinga

Kiadja a Skarlát Kiadó

Felelős vezetők: Monos Anett, Sárközi Erika Nilla

www.skarlatkiado.net

ISBN 978-615-6781-06-2

Minden jog fenntartva, beleértve a sokszorosítás, a mű bővített, illetve rövidített kiadásának jogát is.

A sorozat eddig megjelent kötetei:

Szenvedélyes hadviselés

Kócosnak,

mert szerencsére te nem voltál olyan rossz, mint Lucifer

1.

Bálint

Hallgattam az előttem ülő csaj gyanúsan mély hangját, és az járt a fejemben, hogy már megint hogy a faszba kerültem ilyen helyzetbe. Többet nem hagyom, hogy Toma szervezze a vakrandimat!

A csajt a Tinder-profilja szerint Laurának hívták. A mélyen kivágott ruha feszült széles vállán és mellkasán, és ahogy hátraigazította hosszú, hidrogénszőke haját, rózsaszín, kövekkel díszített műkörmén megcsillant a felettünk függő csillár fénye. Minden mozdulatánál olyan erős eperillatfelhő szállt felém, mintha megfetrengett volna egy eperföldön.

– Te választottál már? – búgta, én pedig bizonytalanul a kezemben tartott étlapra pillantottam.

Fel kéne hívnom Tomát, hogy mentsen ki valamilyen indokkal. Feszengtem a puccos éttermi széken, szorított az ing, amit magamra erőltettem – vagyis Vivi erőltette rám –, majd megrohadtam a július közepi hőségben, pedig a fejünk felett halkan zúgott a klíma.

– Nem is tudom…

Megint Laurára néztem. Durva, szögletes arcélére, markáns állára, árulkodó ádámcsutkájára. Hátradőltem, és letettem az étlapot.

– Figyelj… – kezdtem, de fingom se volt, hogyan folytassam anélkül, hogy vérig sérteném. Laura érdeklődve, kicsit tartózkodóan pislogott. Nem volt csúnya. Szépen sminkelt, mégis az az ádámcsutka… – Igazából a haverom kezeli a Tinderemet.

Akit ki fogok nyírni!

Laura arcán felismerés suhant át, aztán lassan mosolyra görbült a szája.

– Nem erre számítottál – mondta ki helyettem.

– Nem igazán – vallottam be.

Megkönnyebbült sóhaj hagyta el szájfénytől csillogó száját.

– Hála istennek! Te sem jössz be nekem.

Kikerekedett a szemem a nyers őszinteségétől, aztán halkan felnevettem.

– Akkor jó! Nem gondoltam, hogy valaha ezt kimondom, de ennek most örülök.

Laura öblösen nevetett.

– Attól még eszünk? Ma ráérek.

Megvontam a vállamat. Most már, hogy túllendültünk a legkínosabb részen, akár kajálhatunk is. Csirkét rendeltem rizzsel, Laura meg salátát és diétás kólát.

– Egyébként hogyhogy a haverod szervezi a randikat? – kérdezte, amíg az ételre vártunk.

– Nem igazán vagyok otthon ebben, ő pedig nemsokára nősül, el akarja terelni a gondolatait, mert kicsit parázik a házasságtól.

Laura látványosan végigmért, mintha nem tette volna már meg ezelőtt.

– Nem gondolnám, hogy a Tinderre lenne szükséged a csajozáshoz.

Félmosolyra húztam a számat.

– Régen nem is volt erre szükségem, de akkor nem barátnőt kerestem.

– És most a Tinderen keresed? – vonta fel kétkedve a szemöldökét. Lerítt róla, hogy komplett idiótának tart emiatt. Valahol meg tudtam érteni.

– Most miért? A haverom szerint vannak ott olyanok is, akik kapcsolatot keresnek.

– Hát vannak… – Laura kortyolt a kólából, amit a pincér közben kihozott neki. – De őszintén, nem tudom, mennyi az esélye, hogy valóban találsz ott párt magadnak.

– Akkor te miért vagy fent?

– Kalandozok – mosolygott sejtelmesen.

Elvigyorodtam.

– Ja, ez ismerős.

Elhallgattunk, mert megérkezett a kaja. Megrántottam az ingem nyakát. Mintha fojtogatott volna. Laura elegánsan a villájára szúrt egy salátadarabot, valami sajttal együtt, és fürkészett kicsit.

– Fogadjunk, hogy a haverod kényszerítette rád az inget.

– A menyasszonya – morogtam kelletlenül.

Vivit is kinyírom!

– Tudod – vágtam a csirkéből –, régen tényleg sokkal könnyebben ment. Akkor pont azon kellett paráznom, hogy ne akarjanak többet a csajok, most meg folyton olyanokba botlok, akik csak egyéjszakáznak. Kalandoznak – hunyorogtam rá pimaszul.

Laura mosolyogva csóválta a fejét.

– Akkor szívat az élet rendesen.

– A legjobb elfoglaltsága – morogtam az orrom alatt.

– Ezek szerint most készen állsz egy kapcsolatra?

Újabb darabot vágtam, hogy húzzam az időt, mert fogalmam se volt, hogy készen állok-e, csak azt tudtam, hogy már nem elég az egyéjszakás. Bevillant egy szánakozó, csokibarna szempár, a szívem pedig nagyot dobbant.

– Egyszer valaki azt mondta nekem, hogy egy idő után már nem lesz elég a futó kaland. Akkor nem hittem neki.

– És mi változott?

– Én. – Kényszeredetten elmosolyodtam. – Azzal a csajjal, aki ezt mondta, kapcsolatot akartam. Együtt éltünk, együtt aludtunk, és kurva jó volt mellette kelni. Akkor tört meg bennem valami.

– Miért nem vele vagy?

Mert totál mást akarunk az élettől.

És mert mással van.

A villa nyele belevágott a tenyerembe, ahogy rászorítottam. Laura kíváncsi szemébe néztem.

– Komolyan ez érdekel, egy majdnem-randi közepén? Hogy a majdnem-exemről dumáljak? Bassza meg, de szánalmas vagyok amúgy is.

– Érdekesnek talállak, Bálint. – Újabb falat sajtot szúrt fel a villára. – És az is érdekel, hogy miért akarsz kapcsolatot, amikor még nem vagy túl a „majdnem-exeden” – rajzolt macskakörmöt a levegőbe.

Kinyitottam a számat, hogy tiltakozzak.

Mi? Ki? Én? Tökre túl vagyok! Három éve elhúzott az országból, két éve csókoltam meg utoljára, amikor anyával és Krisztiánnal kirepültünk hozzá karácsonykor, és egy éve nem is dumáltunk. Teljesen jól van ez így.

Jövő héten visszajön, de nem lesz gáz. Á, nem! Miért is lenne, amikor hozza magával a kurva utánfutóját?

Laura kíváncsian figyelt rágás közben, én meg inkább letettem a villát, mert úgy szorítottam, hogy csaknem elhajlítottam a szárát.

– Adrinak hívják – sóhajtottam. – És nemsokára visszajön az országba néhány hétre, mert már három éve kint él New Yorkban.

Laura füttyentett.

– Karriert épített magának kint. Táncol, turnézni jár. Nem egyedül fog jönni, és összekaptunk egy éve, ami jellemző ránk, és azóta nem dumáltunk. Van faszija, én meg ennél is nyomorultabb lennék mellette egyedül.

Laura megszívta a fogát, és sajnálkozva pislogott rám, amitől még szarabbul éreztem magamat.

– Nem tudod elkerülni?

Kényszeredetten felröhögtem, letettem a villát, és hátradőltem a széken. Ízetlennek tűnt a kaja. Elment az étvágyam.

– Nehéz lenne elkerülnöm, mert hivatalosak vagyunk két esküvőre is. – Azt inkább kihagytam, hogy az anyám és Adri apja házasodik. Így is kurva gáz a szitu.

– Értelek – bólintott Laura, és kortyolt a kólából. – Szóval kísérő kéne az esküvőre.

– Nem csak erről van szó. Tényleg meguntam az egyéjszakásokat. Jelenleg csak egy kutyám van, aki nem érti meg, hogy nem jöhet fel az ágyamra.

Laura felnevetett, mire nekem is felfelé görbült a szám, de inkább a kínos helyzetem miatt.

– Ha ez megnyugtat, szívem, nekem egy papagájom van, és minden kalandomnak azt mondja: „Mit keresel itt? Húzz a lakásomból!” Rejtély, kitől tanulta.

Prüszkölve röhögtem.

– Kicsit antiszociális.

– Kicsit – mosolygott szabályos fogsorral.

– Most te mesélj, mert azt hiszem, lenne mit.

– Pedig a te kicsavart, abszurd szerelmi életed sokkal izgalmasabb.

Elmosolyodtam. Laura hasonlított Dominikre, aki szintén szerette beleártani magát az életembe. Jól kijönnének.

Végül Laura mégis mesélt az életéről, a családjáról, akik kitagadták, amikor Lászlóból Laura lett. Nagy szerelmi csalódásokról, összetört szívről, depresszióról és arról, hogy most csak él a mának. Döbbenten hallgattam, ahogy kiöntötte elém az asztalra a hátán cipelt zsák tartalmát. Néhány órás ismeretség után megbízott bennem, ez pedig irtó jólesett.

Már késő délután volt, amikor elhagytuk az éttermet. A júliusi meleg, Pest zajával együtt azonnal a bőrömre tapadt.

– Figyelj – fordultam felé. – Ha gondolod, látogass meg a Spartacusban a nyolcadik kerületben. Ha kedvet kapnál egy kis edzéshez, szívesen látunk.

– Majd rákeresek – mosolygott. – Jó fej vagy, Bálint! Azért örülök, hogy eljöttem a randira. Jól éreztem magamat.

Én is, de ezt nem mondtam, felesleges lett volna. Öleléssel búcsúztunk, és megígérte, hogy majd benéz egyszer hozzánk.



Toma végigröhögte a beszámolómat. Mogorván pislogtam rá a konyhaasztalnál ülve. A nyitott ablakon keresztül behallatszott a forgalom zúgása, a szobából pedig az ütemes billentyűzetkattogás.

– Vivi elhatározta, egy hét alatt befejezi a sztoriját, hogy utána csak az esküvőre kelljen koncentrálnia.

– Ne terelj – morogtam, és rágyújtottam. – Most azonnal le fogom törölni a Tindert, és megtiltom, hogy a nevemben visszaregelj!

– Eskü, azt hittem, hogy Laura csajnak is született.

– Örülj neki, hogy nem én vagyok a tanúd, hanem a húgod, mert szarrá szívatnálak ezért! – szegeztem rá a mutatóujjamat.

Toma horkantva felnevetett.

– Legalább egy tucat randin voltam neked köszönhetően, de még ez volt a legjobb. Laurával legalább jól eldumáltam, miután kijelentettük, hogy egyikőnk sem akar semmit a másiktól. Ráadásul már megint a szokásosnál lyukadtunk ki…

Toma megszívta a fogát. Ki sem kellett mondanom, szánakozó arcára volt írva, hogy tudja: Adrira céloztam. Nem Laura volt az első, akinek randi közben beszéltem a csajról. Kibaszottul gáz! Miközben ő Kerekesi oldalán parádézik. Lelkesen csókolgatja.

– Mindegy – legyintettem. A mozdulatba minden dühömet belesűrítettem, így majdnem levertem az asztalról Vivi Intravénás kávé feliratú bögréjét. – Megpróbálok hagyományosan csajt szerezni.

– Már próbáltad, és egyéjszakás lett belőle – emlékeztetett Toma.

– Muszáj beleokoskodnod?

– Ne rám legyél mérges, mert te vallasz kudarcot!

Sötéten néztem rá, pedig igaza volt. Mindig egy csődtömeg voltam, csak akadtak jobb időszakaim. Például, amikor Andris végleg átíratta rám a Spartacust, mert ő kiköltözött Ausztriába a családjához. Vagy amikor Dominik lelkesen elfogadta, hogy társvezető legyen. Vagy amikor jobb környékre, nagyobb helyre költöztettem a termet. De akkor is rohadt elégedett voltam minden alkalommal, amikor felülhettem a Kawasakimra.

Aztán beléptem a lakásba, és agyoncsapta ezeket a sikereket a magány, mert csak a kutyám, Lucifer várt haza. Utána felnéztem Instára, fogalmam sincs, miért, mert ott is csak azt láttam, hogy mekkora balfasz vagyok. Úgy adtam át Kerekesinek Adrit, hogy reméltem, amikor visszajön, szabad lesz.

Ez nem jött össze.

Már egy éve nem volt szabad.

– Megkérdezem Kamillát, hátha van valami megbízható, szép barátnője, aki bukik a depressziós, nagydarab trógerekre – vigyorgott Toma.

– Kösz, pontos jellemzés – morogtam gúnyosan.

– Egyébként mi van Karolával?

– Megvannak – vontam vállat, és elnyomtam a cigit. – Rómeó bűnrossz még az edzéseken is. Direkt nem követi az utasításokat, őt viszont sajnos sokan követik a csoportból.

– Nem úgy értem, hanem miért nem próbálkozol nála?

Felvont szemöldökkel néztem a haveromra.

Megőrült?

– Úgy szeretem, mint a barátomat. Soha nem volt közöttünk több.

Pedig Adri milyen féltékeny volt rá. Aztán eszembe jutott a saját féltékenységem, amikor tavaly a falhoz vágtam a mobilt, mert összevesztünk Kerekesi miatt.

– Akkor…

– Mindegy, hagyjuk a témát. Dumáljunk inkább a legénybúcsúról! – vigyorogtam, és összedörzsöltem a tenyeremet.

Toma elkomorult, mintha legszívesebben az esküvő gondolatát is elfelejtené.

– Nem akarok legénybúcsút. – Elfordította a fejét, kibámult a júliusi szürkületbe.

– Miért nem? Hagyomány!

– Aha, aztán a végén nem esküvő lenne, hanem temetés, ha véletlenül egy sztripperhez nyúlnék…

Ez meg mit akar jelenteni?

Homlokráncolva meredtem rá.

– Látom, már eléggé elképzelted a dolgot…

– Na, ez az! Már elképzelni sem szabad! – csattant fel szokatlanul morcosan.

– Hát, ha ez azt jelenti, hogy az esküvő előtt más csajokról fantáziálsz, akkor nem, kurvára ne képzelj el ilyesmiket!

– Mindegy, nem értheted…

– Akkor magyarázd el!

– Ettől olyan végleges lesz az egész – bökte ki, és pánikszerűen kapott a cigisdoboz után.

Elszorult a torkom, a baj csípős szaga megülte közöttünk a levegőt, amit a füst sem tudott elnyomni.

– Te kérted meg a kezét. Kétszer is – emlékeztettem.

Vivi először nemet mondott, mert csak néhány hónapja voltak együtt. Majd két év múlva végül rábólintott, és azért vártak még egy évet, hogy egyszerre tartsák meg anyáékkal az esküvőt. Adrihoz és a turnéihoz igazodtak, mert Adri mindkettő esküvőn jelen akart lenni, ezt viszont nem volt olyan egyszerű összeegyeztetni.

– Ja, én kértem meg…

– De beszartál – fejeztem be helyette.

Toma nem reagált. Nem bólintott, nem ingatta a fejét, még csak rám sem nézett, nekem pedig elszorult a torkom. Ha Toma visszatáncol, és megbántja ezzel Vivit, kénytelen leszek megverni. Ilyen egyszerű.

– Még most mondd meg neki, ha nem akarod. A te érdekedben.

Az hagyján, hogy tőlem kapna, de Vivitől is…

– De, akarom… – Tétova kijelentés. Nem tetszett. Rámeredtem a közöttünk feszülő asztal felett.

– Ne csináld ezt, haver! – csóváltam a fejemet. – Ne baszd el a legjobbat az életedben!

Ahogyan én tettem.

Toma rám sandított, a kimondatlan gondolat megülte a levegőt. Aztán a haver kihúzta magát.

– Igazad van. Akarom őt, több mint három éve együtt vagyunk. Szeretem.

– Figyelj, én megértelek. Tényleg megértem, hogy beszartál a kötöttségtől, de adtunk neked esélyt. Én is, nem csak Vivi, és ha összetöröd a szívét, betöröm az orrodat. – Széttártam a karomat, amivel némán azt üzentem: mi mást tehetnék?

Ezzel Toma is tisztában volt. Vivi az egyik legfontosabb ember az életemben, jó hogy megvédem bármilyen fasztól! Akkor is, ha az a fasz a legjobb haverom.

Toma mereven bólintott.

– Nem gáz, ha fosol a házasságtól, de akkor ezt dumáld meg vele is még most. Így is kurva sokat szervezkedtek már anyával, viszont most még lemondhatja, és kevésbé lesz gond.

Toma ismét csak bólintott. Egy újabb szál cigit morzsolgatott az ujjai között.

– Én most lépek, mert Lucifer fél napra otthon ragadt. Ki tudja, milyen állapotban találom majd a lakást.

Felálltam, majd búcsúképpen összeütöttük az öklünket. Beköszöntem Vivihez is, aki egy pillanatra sem nézett fel a laptopból. Őrülten forgatta a piercinget a szájában, rasztahaját egy kontyban felkötötte a feje tetejére, a nyakától induló fekete kígyótetoválás szinte virított fehér bőrén. Pislogás nélkül bámult a képernyőre, képzeletben teljesen máshol járt. De azért felém intett, ami akár azt is jelenthette, hogy hagyjam már békén. Megértettem. Engem a lengő zsák, az ütéseim és a fülemben dübörgő zene kapcsolt ki.

Adrit pedig a tánc. Néhány hete is feltöltött egy koncertfelvételt TikTokra, én meg ráfüggtem, mint egy hülye gyerek. Le se szartam az előtte éneklő világsztárt, csakis őt néztem a sok táncos között a háttérben.

Bassza meg!

Bármilyen témáról ő jutott eszembe. Három éve költözött ki, egy éve nem beszéltünk, mégis állandóan ott motoszkált a fejemben.

– Szia – mosolygott a kamerába, engem pedig elöntött a forróság.

– Szia – görbült mosolyra az én szám is annak ellenére, hogy tök feszült voltam egész nap, mert Kerekesi már megint kirakott egy közös képet Instára.

Nem kellett volna rákeresnem, de képtelen voltam megállni. Adri soha nem beszélt a fasziról, ezért utána kellett néznem, miket csinálnak. Persze, ilyenkor mindig felment bennem a pumpa, és egész napra szar kedvem volt.

– Hogy vagy? – kérdezte Adri.

A nyakában függő láncra siklott a tekintetem. Puha bőrét simította, ami emlékeztetett rá, hogy négy hónapja még én simítottam, hogy nem csak álmodtam az együtt töltött kevés időt.

– Megvagyok. – Nem említem meg. Nem említem Kerekesit. – És te?

Adri egy pillanatig hallgatott, mintha gyanakodna, aztán válaszolt:

– Én is megvagyok. – Halványult a mosolya. – Nem igazán… – Megköszörülte a torkát. – Nem igazán olyan, mint amilyennek képzeltem.

– Baj van?

– Nem, csak… – Fáradt sóhaj szökött ki az ajkai közül. – Tudom, hogy még csak négy hónapja jöttem, de eddig nem kaptam munkát. Eljárok táncolni, tanítanak, de tudom, hogy csak azért fektetnek belém időt, pénzt, energiát, mert jól mennek a csatornáim, van már kiépített követőbázisom.

Babaarcán apró ráncok jelentek meg, aztán eltűntek. Nem érezte jól magát.

Bassza meg!

Akkor kurvára semmi értelme nem volt a kiköltözésnek. A szavak égették a nyelvemet, mégis elfojtottam őket. Nem fogom még jobban elbizonytalanítani, most támogatnom kell.

– Más, mint eddig – folytatta. – Eddig magamért táncoltam, itt viszont meg kell felelnem. Bámulnak, megítélnek, kritizálnak, és ez… – Megdörzsölte az arcát. – Megvisel. Persze, tudom, hogy csak jót akarnak… – Hadart, magyarázkodott.

– Adri…

– …mert fejlődnöm kell…

– Adri! – emeltem fel a hangomat, mire elhallgatott. – Nem kell magyarázkodnod az érzéseid miatt. Ne érezd szarul magad azért, mert szarul érzed magad.

Ismét ragyogó mosolyt villantott, amitől nekem is jókedvem lett. Igen, jó, hogy nem tettem rá még nagyobb nyomást, és kezdtem el könyörögni neki.

– Mindig elfelejtem, milyen életbölcsességeid vannak.

– Kifogyhatatlan forrás vagyok – kacsintottam rá. – Megértem, hogy nehéz, és sajnos erre a helyzetre nincs tanácsom.

Adri elhúzta a száját.

– Hálátlannak érzem magamat, hogy nekem ez annyira nem jön be. Mintha fokozatosan kilúgoznának. Kiszámolják a mozdulataim ívét, a beállásaimat, a… mindent! De ez ezzel jár, nem? Ha karriert szeretnék, akkor alkalmazkodnom kell, ugye? – Olyan könyörgő fejjel pislogott rám, mintha tényleg tőlem várná a megerősítést. Meg kéne nyugtatnom, miközben legszívesebben azt mondanám neki, hogy azonnal jöjjön haza. De nem mondhatom.

– Ja, asszem, ez ilyen – morogtam az orrom alatt. – Amúgy meg fingom sincs, belőlem még nem akartak sztárt faragni.

– Én sem sztár leszek – forgatta a szemét nevetve –, csak háttértáncos igazi sztárok árnyékában.

– Nem akarlak elkeseríteni, de te soha nem tudtál megmaradni senki árnyékában.

Ismét nevetett, a lánc táncolt a nyakában.

– Inkább mesélj, hogy van Lenke néni?

– Zsémbesen, morgósan, mint mindig – húztam félmosolyra a számat. – Tegnap voltam nála, mert eldugult a klotyója. Megmondtam neki, hogy nem kéne annyit enni, és akkor nem jönne ki belőle akkora csomag, mire kikergetett az ajtón, úgyhogy futni még nagyon jól tud.

Adri kacagása beragyogta a szobát.

Bárcsak itt lenne mellettem az ágyban! Égetően bizseregtek az ujjaim egy érintésért, a szám egy csókért, a karom egy ölelésért. Aztán eszembe jutott Kerekesi. Ő ölelheti, a közelében lehet, és tutira vettem, hogy direkt pakolja ki a közös fotóikat Instára, mert sejti, hogy nézem.

Nem, nem leszek féltékeny fasz. Úgysem jönnek össze, Adri nem szerelmes. Nem is lesz az. Tudja, hogy már régen sem működött közöttük. Bassza meg! Egy nyálas szar lettem. Csak ki kéne várnom az én időmet, aztán lépni, amikor megint hazajön. A szüleink esküvőjére.

– Hahó! Nagyon elkalandoztál – lengette meg a kezét a kamera előtt.

– Bocs, csak… – Mit mondjak? Hogy szánalmasan nézegetem az exe Instáját? Vagy a szüleink kapcsolatát hozzam szóba? – Á, hagyjuk – legyintettem. Egyikről sem akartam dumálni. Eddig kibírtuk vita nélkül, ami nálunk nagy teljesítménynek számított. Nem akartam elbaszni ezt a törékeny békét.

– Mondjad! – unszolt.

Nagyot sóhajtottam.

– Hiányzol – mondtam őszintén. – Csak ennyi. Már várom, hogy hazagyere. Egyedül.

Az utolsó szót csak magamban akartam volna hozzátenni, mégis kicsúszott a számon. Faszom, képtelen vagyok hazudni. Mintha be lennék oltva ellene.

Adrinak megemelkedett a szemöldöke.

– Mégis kivel mennék?

– Nem tudom… – A hajamba túrtam. – Azt sem tudom, mikor jössz megint. Rohadt egy dolog! Ki tudja, kit szedsz addig össze.

Adri komoran meredt rám.

– Ezt én is mondhatnám. Már hónapok teltek el azóta, hogy eljöttem.

A kimondatlan kérdése késként metszette el az eddigi hangulatot. Tudta, hogy dugtam. Tudtam, hogy tudja, mert ismer. És igazából együtt sem voltunk, mégis gáz. Nem mondtam semmit, Adri pedig kényelmetlenül mocorgott a széken. Ő asztalnál ült, mögötte rendezett konyha, mintha egy filmes díszletben lett volna, én az ágyban feküdtem, mögöttem a fal, amit már újra kellett volna tapétázni. Két külön világ voltunk, ahogy mindig.

– Bocs, elbasztam a hangulatot…

– Szokásod – jegyezte meg szemrehányón.

Mogorván néztem rá. Düh feszített.

– Mindegy, hagyjuk. Most léptem, hagylak, hadd kirándulgass Kerekesivel.

Adri arcán felismerés suhant át.

– Szóval ő a bajod.

– Hát ő mindig elég nagy bajom volt, ja.

– Gyerekes vagy – csóválta a fejét.

Lehet, de szartam rá.

– Szerintem érthető a reakcióm, ha mindennap egymás seggében vagytok.

Adri rezzenéstelen, érzelemmentes arccal meredt rám. Jól ismertem ezt. Bezárkózott.

– Most számonkérsz rajtam valamit, amit nem is kérhetnél számon? Én is kezdjelek faggatni, hogy hány nővel voltál? Gondolom, számolni sem tudnád. – Hangjából méregként csöpögött a gúny.

– Számoltam. Öttel.

És egyik sem volt jó. Adri után már nem. De mi a faszért mondtam el egyáltalán? Ráadásul ilyen flegmán odavetve, mintha direkt bántani akarnám. Vagy tényleg bántani akartam, mert nekem is rosszulesett, hogy nem velem van?

– Gratulálok – bólintott összepréselt szájjal. – Én is számoltam. Nullával. Úgyhogy itt le is zárhatjuk a beszélgetést. Amúgy is dolgom van Csabival.

Hát az fasza…

Keserűség zubogott az ereimben.

– Érezd jól magad – szűrtem a fogaim között.

– Meglesz – mosolygott negédesen, aztán kinyomta a videóhívást.

Bassza meg!

Talán akkor kezdődött minden. Onnantól folyton feljött a téma. Én is féltékenykedtem, aztán ő is, majd a következő évben összekerültem néhány hétre Hajnival. Többször dugtunk, nálam is aludt, tett ki Instára képeket rólunk, de nem is voltunk kapcsolatban. Adrival akkor romlott meg még jobban a viszony köztünk, aztán nem sokkal később összejött Kerekesivel. Nem is tőle tudtam meg, hanem a Facebookról.

Már besötétedett, mire hazaértem. Automatikusan beütöttem a kapukódot, majd beléptem a tizennyolcas házba. Egyetlen lámpa világított bent sárgás fénnyel. Elhaladtam a bűzlő kukák mellett. Ilyenkor nyáron szinte elviselhetetlenek a szagok. Amit kidob az ember, már másnap elkezd rohadni a hőségben, hiába hűvösebb valamivel a lépcsőház.

Ellenőriztem, hogy egyben van-e még a motorom a belső udvarban, közben kerültem a tekintetemmel Lenke néni lakásának ajtaját. Kurvára megviselt tavalyelőtt az öreglány halála. Én találtam rá. Mocskos módon bőgtem felette a konyhában, mint egy óvodás.

Görcs állt a gyomromba. Megráztam magamat, elnyomtam a feltörő gyászt, mielőtt rám telepedhetne. Felcaplattam az első emeletre, végigtrappoltam a gangon. Tücsök nyitott ablakán már megint kihallatszott a pornó. A málló vakolatú falak ontották magukból a forróságot. Még trikóban és rövidgatyában is melegem volt este tízkor.

A hetes ajtó előtt előhalásztam a kulcsot a zsebemből, mire odabentről boldog, vékony vakkantás hallatszott. Elfordítottam a kulcsot a zárban, aztán leguggoltam, és lesben álltam, a kilincset fogva. Lucifer megkaparta a fát belülről. Nagyjából belőttem, hogy hol van, azután nyitottam csak ki az ajtót.

Lucifer kivetődött, én pedig fél karral elkaptam a derekát. A legelső alkalommal, amikor ezt csinálta, nem tudtam elég gyorsan megfogni, és végig kellett kergetnem az egész házban. A végén már többen segítettek a hajtóvadászatban. Lucifer élvezte. Ő játszott, én meg szidtam az összes létező felmenőjét, akikről nem tudtam semmit.

Lucifer körbenyalta a pofámat, miközben bevittem a lakásba, és bezártam magunk után. Letettem, aztán levettem a trikómat, és letöröltem magamról a kutyanyálat. Lucifer a lábam körül szaladgált, ugatva ugrált rám.

– Bocs, tudom, hogy magadra hagytalak, de nem vihettelek el az étterembe.

A sarokban álló, felborult vizestálra néztem, aztán a szétszóródott száraztápra, aminek kilója háromezer forint. Pazarol a hálátlan dög. Hiába söpörtem vissza a tálba. Ami már érintette a padlót, az neki nem kellett. Bezzeg akárhová mentünk, felevett a földről minden szemetet. Érthetetlen.

A szőnyeg széle megrágva, a nappali közepén egy hatalmas kupac szar. A sarokban lévő kutyapelenka természetesen tiszta volt. Fáradtan megcsóváltam a fejemet.

– Na várjál csak!

Bementem a konyhába. Egy pillanatra megtorpantam, aztán a mosogató alatti nyitott ajtóhoz léptem, amin kiömlött a feldöntött kuka tartalma. A kuka helyére betömte az ágyát, amit nem használt gyakran, mert mellettem aludt. Lucifer a boltíves ajtókivágásból figyelt, amíg összeszedtem a szemetet.

– Láncot fogok szerelni erre az ajtóra – morogtam, és felé dobtam a szivacsos ágyat.

Vakkantva ugrott félre előle. Addig kihasználtam, hogy nem figyel, és besurrantam a fürdőbe. Régen volt kutyánk és macskánk vidéken, de azok nem mehettek be a házba. Teljesen más szint így együtt élni egy állattal. Nem is akartam Lucifert, de amikor a menhelyen kijelentették, hogy megteltek, viszont a gyepin van hely, most altattak el húsz kutyát, kirázott a hideg.

– Egyébként nagyon szép labrador keverék – mosolygott a menhelyes nő.

A kölyökkutyára néztem.

– Labrador? – Fogalmam se volt, nem értettem a fajtákhoz.

– Persze, nem látja? – És elkezdte sorolni a fajta jellemzőit.

Ahogy Lucifer felnézett rám az ölemből hatalmas, reményteli szemmel, elköszöntem a nőtől, és felkerestem egy állatorvost. Megkapta az oltásait, a chipjét, és megtudtam, hogy három hónapos. Ez egy hónapja történt. Azóta szinte hozzám nőtt.

Nagyot sóhajtottam, és megmostam az arcomat. Meg kéne nevelnem. Meg kell tanulnia, hogy nem szarunk akárhova.

Ahogy végeztem a mosakodással, visszasétáltam a nappaliba. Lucifer egyből hozzám rohant, karmával a csupasz lábszáramat kaparta.

– Na, gyere csak! – kaptam fel a karomba. – Most megtanulod, hogy nem érdemes bosszút állni azért, mert itthon kellett hagynom téged.

A szarkupachoz léptem, leguggoltam, és belenyomtam az orrát. A kutya prüszkölve kapálózott, és kimenekült a karomból. Két méterről meredt rám mérgesen.

– Nem szabad! – mutattam a szarra, aztán a kutyapelenkára. – Oda kell!

Eskü, nem érdekelte, amit mondtam, csak az, hogy bántottam és leszidtam, szóval utálnia kell. Sértődötten elhúzta az ágyát a sarokba, és háttal nekem, összegömbölyödve lefeküdt rá.

Gyorsan elhessegettem a feltörő bűntudatot. Akkor is meg kell tanulnia.

Ám a bűntudat nem múlt el lefekvés után sem. Már az ágyon hevertem, a nyitott ablakon langyos szellő szökött a szobába. Megint Adri múlt héten feltett rövid videóját néztem. Idegesítően csendes volt a lakás. Egyetlen szusszanás, karomkoppanás sem hallatszott.

Picsába!

Kikeltem az ágyból, átmentem a másik szobán, és kilestem a nappaliba. Lucifer még mindig az ágyában feküdt. Legalábbis feltételeztem, mert olyan sötét volt a sarokban, hogy a fekete kutya teljesen eggyé olvadt vele. Az utcai lámpa fénye csíkokat festett a falra. Megköszörültem a torkomat, mire a sarokban megmozdult a sötétség.

– Nem vihettelek ma magammal, de holnap eljöhetsz a terembe, oké? – Úgy magyarázkodtam, mintha a barátnőm lenne, akit ki kell engesztelnem. Semmi reakció. – Meg kell tanulnod, hogy nem szarhatod össze a lakást. – Még mindig semmi. Nagyot sóhajtottam. – Nem fogok pitizni neked. Nyitva hagyom az ajtót, ha jössz, jössz, ha nem, akkor nem.

Megfordultam, és visszamentem a szobába. Faszom! Ez nevetséges. Még én puncsoljak, amiért meg akartam nevelni! Folytattam a videót, és néhány perc múlva meghallottam a tétova karomkopogást a padló azon részén, ahol nem volt szőnyeg. Elmosolyodtam. Annyira tudtam, hogy ez lesz. A szobaajtóban elhalt a kopogás, majd besüppedt a matrac, ahogy Lucifer felugrott.

Többször körbeforgott mellettem a tengelye körül, és ismét lefeküdt, ugyanúgy háttal. Nagyot szusszantott, mintha ő tenne szívességet nekem. Nehogy már azt higgyem, hogy teljesen megbocsátott.

2.

Adri

– Szia, Adri! Hogy érzed magad? – mosolygott Esther, a pszichiáterem, amikor leültem vele szemben.

– Egész jól – feleltem büszkeségtől dagadó mellkassal. – Szuper volt a turné, Iowában imádtak minket, Kansasben majdnem kiürítettek egy teljes hotelt a számunkra, de gyanítom, hogy csak J. Lo kedvéért. Imádom a nőt, annyi energia van benne! És istenem, mennyire meleg van Coloradóban!

Esther elégedetten csillogó szemmel hallgatott, az ujjai között az elmaradhatatlan dobókockáját forgatta.

– Bocsi, elragadtattam magamat – nevettem zavartan.

– Nem kell bocsánatot kérned, amiért jól vagy. Örülök neked! Igazán jó látni az őszinte mosolyodat! Hogy bírod a stresszt?

– Jól – bólintottam, és jóleső melegség áradt szét bennem, mert tényleg jól voltam, nagyon régóta először. – Rendszeresen meditálok, bár a turné alatt alig tudtam elvonulni, de a nyugtató légzéstechnikát alkalmazom, és a jógát is próbálom beiktatni a napjaimba.

– Nagyon ügyes vagy! Hogy állsz a nyugtatókkal?

– Harminchárom napja vettem be utoljára. – Pontos választ adtam. Mint egy függő. Sziasztok, Adri vagyok, harminchárom napja tiszta. Még az órát is tudtam, amikor az utolsót lenyeltem.

Esther elismerően bólogatott, amitől valóban úgy éreztem, mintha valami rendkívüli tettet hajtottam volna végre. Pedig a tabletták még most is a táskám zárható, oldalsó zsebében lapultak, könnyen elérhető helyen. Csak a biztonság kedvéért.

– És képzeld, rám bízták a következő fellépésünk koreográfiájának megtervezését, koordinálását. Ava Max mögött! Az első önálló projektem! – Izgatottan dobbant a szívem, összedörzsöltem a tenyeremet. – Még most is alig akarom elhinni! Már az is hatalmas megtiszteltetés volt, hogy tavaly kikérték a véleményemet a mostani turnéról.

– Ez nagyszerű! Igazán büszke lehetsz magadra, megdolgoztál a sikerért.

Igen, ez nem kétséges. Éjszakába nyúlóan tanultam, gyakoroltam, sokszor túlhajtottam a testemet, amíg ki nem ismertem, hogy hol húzódnak a határaim.

– Hogy vagytok most Csabival?

Az örömömbe keserűség vegyült.

– Jól… azt hiszem…

Esther mosolya megfakult, várakozón pislogott, forgott, csak forgott a dobókocka. Nem szívesen beszéltem erről, mégis kikívánkoztak a szavak.

– Attól tartok, hogy nem viselte jól a távollétemet.

Bevillant az üres feles üveg, amit reggel láttam a szemetesben. Csak azért vettem észre, mert beejtettem a nyitott kukába egy bögrét, és elsüllyedt a szeméttengerben. Miközben gumikesztyűben halásztam utána, az ujjaim közé akadt az üveg.

– Egyre feszültebb, ahogy a magyarországi utazáshoz közeledünk. Eddig mindig sikerült elterelnem a figyelmét, de ez a két hónapos turné nem tett jót neki. A fociedzésekkel csak egy darabig tudja lekötni magát, és még nincs szezon, ilyenkor labilisabb. Szezonban nem iszik, viszont utána… Akkor jobban oda kell rá figyelnem. – Próbáltam kimagyarázni Csabi viselkedését, pedig még ki sem mondtam, hogy ismét találtam egy üres üveget.

Esther komoly szakértelemmel vizslatott, az arcán nem látszódott semmilyen ítélet, semmilyen érzelem, én mégis zavartan csippentettem két ujjam közé a fotel színes huzatát. Az évek alatt sokat morzsolgattam. Szerintem Esthernek csak miattam kellett folyton újrahúzatnia, mert kikoptattam, annyit dörzsöltem idegességemben az üléseink alatt.

– És te mit érzel az utazással kapcsolatban? – Majdnem megkönnyebbültem, hogy Csabiról elterelődött a téma, de helyette egy sokkal nehezebbe vezetett bele.

Ha annak idején azt hittem, hogy Toma belém lát, akkor Esther egyetlen rezdülésem alapján képes lett volna többoldalas esszében elemezni a lelkiállapotomat. Volt is mit elemezgetnünk az évek alatt.

Már megszoktam, hogy a zsályaillatú, barack, lila és halványkék dolgozószobában mindig olyan témák kerültek terítékre, amiktől megfeszültek az izmaim.

Morzsoltam a huzatot, forgott a dobókocka. Beleszédültem. A karrierem miatti lelkesedésem háttérbe húzódott, és előrenyomakodott a bizonytalanság, a kétely, a félelem.

– Tartok az utazástól – vallottam be halkan. Kerültem a tekintetét.

– Miért? – Esther hangja hűs patak, enyhítette a forró sebek lüktetését a lelkemen.

– Mert hetekig az apámmal meg a… menyasszonyával fogok élni. És ott lesz Bálint… meg Csabi… – Kínlódva felnevettem. – Egyértelmű, miért félek visszamenni.

A huzat leamortizálása helyett a bőrt kezdtem tépkedni az egyik, feketére lakkozott körmöm mellett. Pedig már olyan jól leszoktam arról is az utóbbi időben.

– Érthető a félelmed. Mi aggaszt jobban azok közül, amiket felsoroltál?

Fájdalom csípett az ujjamba, vékony csíkban vér serkent a körmöm mellett. Gyorsan bekaptam. Fémes íz töltötte meg a számat. A gyengeségem íze.

– Bálint – feleltem. – Az utolsó veszekedésünk egy éve volt, azóta nem beszéltünk, és… Utálják egymást Csabival, régen is folyamatosan összeugrottak. Attól félek, hogy nem fogják jól kezelni a helyzetet, sőt, tudom, hogy nem fogják, mert Csabi már most megingott miatta, Bálint pedig… Bálint – tártam szét a karomat, mintha ezzel mindent elmondtam volna. – Forrófejű, meggondolatlan, támad, ha rosszul érzi magát. Nem akarom ezt a cirkuszt, amiből kiszakadtam évekkel ezelőtt.

Esther megértően bólogatott.

– Nem is akarnál beszélni Bálinttal? – Forgott a dobókocka. Forgott vele együtt a szoba.

Nagyot sóhajtottam. A szoba megállt.

– Akarnék… – De attól is féltem. Magyarországot magam mögött hagyhattam, de a félelem mindenhová elkísért.

Esther várakozón nézett.

– Tartok attól is – vallottam be lehajtott fejjel.

– Meg tudod pontosan fogalmazni, hogy mitől?

Igen. Mégis haboztam. Ha hangosan kimondom, túl valóságossá válik, mintha a bűnös gondolat testet öltene, és elítélően csóválná a fejét a sarokból.

– Attól, hogy nem vagyok túl rajta – suttogtam kiszáradt szájjal. – Hogy meglátom, beszélek vele, és ez visszahozza a régi érzelmeket, és ha ez megtörténne, fogalmam sincs, mit csináljak. Csabit soha többet nem akarom bántani! – Ebben bárminél biztosabb voltam. – De ha szakítanék vele Bálint miatt, akkor is bántanám, meg akkor is, ha vele maradnék úgy, hogy… más iránt többet érzek.

Esther nyugodtan figyelt, semmi nem ült ki az arcára, pedig most szerettem volna tudni, mi a véleménye. Valamiért azt vártam, hogy leszúrjon, hogy mérgesen összevonja a szemöldökét, és azt mondja: ezek helytelen gondolatok, azonnal fejezd be! Persze, ilyet nem mondhatott.

– Nehéz helyzetben vagy, a félelmed természetes. Gyakran szoktál Bálintra gondolni?

Furcsán hangzott Bálint neve angolul, mintha nem is lett volna benne ékezet, mintha nem is róla lenne szó, hanem egy fiktív pasiról. Erre fókuszáltam, mert így kicsit könnyebb volt beszélni.

– Mit jelent a gyakran?

– Naponta.

– Naponta már nem.

Két-három naponta inkább, tettem hozzá magamban. Esther bólintott, mintha jól állnék a továbblépés ügyében. Én nem úgy éreztem.

– És úgy gondolod, hogy ha ismét beszélnétek, találkoznátok, akkor meglenne az esélye annak, hogy felrúgj érte mindent?

Mélyet sóhajtottam.

– Nem tudom, mi lenne akkor, ha újra a közelemben lenne. Előbb nyerném meg a lottót, mint hogy erre teljes bizonyossággal válaszoljak. De abban biztos vagyok, hogy én leszek a villámhárító Csabi és Bálint között.

– Nem muszáj magadra vállalnod ezt a szerepet.

– Persze, csak ha rájuk hagyom, hogy intézzék el egymás között, akkor ott vér fog folyni. – És félek, hogy nem csak képletesen.

– Adri, nem kell más helyett megvívnod a csatáját.

Tudtam, hallottam már ezt elégszer a szájából, de mindig elismételte, hátha fel is fogom végre. Ez a mondat főleg Csabi miatt szokott elhangzani.

– Felelős vagyok Csabiért a traumái miatt.

Esther nem mondott erre semmit, forgott a kocka. Tudtam, mi a véleménye, ezt is ezerszer átbeszéltük. Régen csak én voltam Csabi mellett, a gyerekkori berögződést pedig nehezen vetkőztem le. Őszintén, nem is tudom, hogy le fogom-e valaha.

– Mondtam neki, hogy nem kell elkísérnie, de ragaszkodik hozzá, gondolom, nem akar kettesben hagyni Bálinttal. – Keserűek voltak a szavak, mint az epe. Újabb vérpötty jelent meg a körömágyam mellett. – Nem bízik bennem, de ez nem fair, mert ő az, aki nem őszinte velem! Megláttam egy üres üveget ma reggel a kukában. Pedig már fél éve tiszta volt. Vagyis azt hiszem.

Többször ivott titokban, aztán meg letagadta, ha rajtakaptam. A hirtelen horgadó dühtől zubogott a vér az ereimben. Esther hallgatott. Az ő csendje mindig mélyebb, testesebb volt, mint az átlagos csendek. Feszítette a dobhártyámat.

– Szerinted nem kéne visszamennem az esküvőre? – Szüntelenül ez zakatolt a fejemben, amióta apám felhívott, hogy felkérjen a tanújának.

Esther nagy levegőt vett, amilyet akkor szoktak az emberek, amikor komoly kijelentésekre készülnek.

– Nem mondhatom meg, mit csinálj. Én támogatom, hogy megpróbáld helyrehozni édesapáddal a viszonyotokat. Bízom benned, hogy képes leszel kezelni, akármilyen helyzet is alakuljon ki. De ha mégsem, bármikor felhívhatsz. Viszont az is teljesen érthető lenne, ha kihagynád.

Ah, csak egyszer mondaná meg, mit kéne tennem! Lehet, hogy nem hallgatnék rá, de legalább kapnék valami konkrét választ. Aggódtam, hogy megint belecsúszunk Bálinttal egy olyan örvénybe, ami csak egyre lejjebb ránt mind a kettőnket.

– Arra fogok törekedni, hogy Bálinttal egy stabil, nyugodt kapcsolatot alakítsak ki. – Én lepődtem meg a legjobban, hogy milyen határozottan csengett a hangom. – Jó lenne kibékülni.

Esther komolyan bólintott.

– Jó ötlet.

Bálintról még többet beszélgettünk annak idején, mint a családomról. Esther is megerősítette, hogy nem voltunk egymásra jó hatással. A rengeteg parázs vita visszavetette a fejlődésemet, a távolság és a féltékenység miatt rendszeresen szorongtam.

Bárcsak mondhatnám, hogy ebben az egy évben, amióta csak messziről figyeltem a Spartacust TikTokon, de nem beszéltem Bálinttal, megnyugodtam. De ez nem teljesen igaz. Folyton ott motoszkált az agyam hátsó zugában. Egyedül Csabi volt képes elnyomni. Inkább vele foglalkoztam, és a kapcsolatunkkal, mint a hátrahagyott lehetőséggel. Azzal, hogy Csabinak segítettem, magamnak is segítettem, mintha együtt gyógyultunk volna.

Bálint olyan volt, mint a drog. Folyamatosan hiányzott. Ha megkaptam az adagomat, egy darabig jól voltam, miközben lassan felemésztett, hogy nem lehetünk együtt. Ugyanúgy számoltam a napokat, amióta nem beszéltünk, mint ahogy azt is számoltam, mióta nem kellett nyugtatót bevennem.

– Javaslom, hogy vidd magaddal a nyugtatót, de csak végső esetben nyúlj érte, ha úgy érzed, hogy pánikrohamod lesz. Használd a légzéstechnikákat, meditálj, jógázz mindennap, ahogy eddig. Néha vonulj el, szellőztesd ki a fejedet, hagyj magadnak teret. Mindenképpen az a cél, hogy megőrizd a lelki békédet a stresszes helyzetekben is.

Nem fog menni, nem fog menni, tiltakozott az agyam azonnal.

Teleszívtam a tüdőmet a zsályaillattal, és elnyomtam a pánikoló énemet a tudatos énnel. Igen, az lesz a cél, hogy tudjam kezelni a helyzeteket. Rengeteg technikát alkalmaztam az elmúlt évek alatt, amik legtöbbször működtek. Legalább már rohamaim nem voltak. Fejlődtem. Már nem ott tartottam, ahol három éve.

Esther elmosolyodott, az ülésünk óta először.

– Minden rendben lesz, ha hiszel magadban. Én hiszek benned!

Hálásan dobbant a szívem, én is elmosolyodtam.

Amikor letelt az időnk, elhagytam a rendelőjét, és beleolvadtam a manhattani forgatagba. Hiába jártunk már a délutánban, még mindig tombolt a hőség. Most kezdett csak rá igazán a nyár. Lófarokba kötött, derékig érő hajam fűtötte a hátamat. A fellépések miatt növesztettem meg, mert kiengedve jól mutatott a színpadon, ilyenkor viszont kifejezetten átok volt. Úgy szívta magába a napfényt, mintha szomjazna utána.

Kinyomtam a „ne zavarjanak” funkciót az iPhone-on, amit mindig bekapcsoltam, ha Estherhez mentem, és most elárasztottak az értesítések. Megállás nélkül rezgett és pityegett a telefon. Ezer üzenet várt a közös esküvői chatben, ami a „wedding gang” nevet viselte, két nem fogadott hívás Shellytől, az egyik táncos barátnőmtől, egy üzenet az ügynökömtől és egy e-mail, szintén tőle, amiben elküldte a jövő évi fellépéseink időpontját és helyszíneit, precízen táblázatba foglalva. Ehhez kell igazítanom a koreó elkészülését. Csabi is írt, hogy edzeni megy, ne keressem estig.

Mélyet sóhajtottam, azt sem tudtam, kinek reagáljak, ezért nem válaszoltam senkinek, csak zsebre dugtam a telefont. A forgalom zajába zene vegyült, nem messze tőlem trombitaszó szállt a járókelők feje felett. Amikor ideköltöztem Manhattanbe, mindegyik utcai zenésznél kedvem lett volna táncra perdülni. A flashmobokba is bekapcsolódtam, most viszont csak ki akartam szabadulni a nyüzsgésből.

Kebab fűszeres illata terjedt a levegőben, az egyik kínai gyorsétkezdéből ázsiai beszéd szűrődött ki, az út túloldalán ingyenölelést osztogatott egy barna bőrű fiatal srác. Átverekedtem magamat a Times Square-en, majd nagy sóhajjal lesodródtam az emberárral együtt a fülledt metróhoz. Izzadt bőr ért a bőrömhöz, valaki vállal arrébb lökött, ahogy előrefurakodott, a tömény parfümkavalkád csavarta az orromat. A New York-i metrókocsi szinte semmiben nem különbözött a magyarországitól. Viszont a közlekedéshez hozzá kellett szoknom, többször eltévedtem, mert rossz irányba szálltam fel. Rengeteget metróztam, amíg át nem költöztem Csabihoz Staten Islandre. Hozzászoktam a tömeghez, főleg a City szívében, pláne nyáron, amikor úgy tűnt, mintha a város összezsugorodott volna.

Régen lelkesen küldözgettem Bálintnak videókat, képeket, és akkor azt kívántam, bárcsak velem lehetne, együtt fedezhetnénk fel a várost. Kíváncsi lettem volna, mit szólna New York Bálinthoz. Csabi hamar beilleszkedett, rutinosan mozgott mindenhol, de Csabi és Bálint nem hasonlítottak. Talán annyiban, hogy mindketten az agyamra mentek a féltékenykedésükkel, amit nem tudtam kivédeni, akárhogy igyekeztem. Kínosan ügyeltem, nehogy kimondjam Csabinak Bálint nevét, és fordítva, mert így is fújtak egymásra, hogy egy fél világ feszült közéjük.

Nem kell más helyett megvívni a csatáját. Esther mondatai az évek alatt belém égtek, hiába hihette sokszor azt, hogy nem tud elérni hozzám. Attól még, hogy nem mindig tettem úgy, ahogy javasolta, nagyon is figyeltem rá.

Légáramlat borzolta a hajamat, hűsítette felforrósodott bőrömet, ahogy besiklott a metró a peronra. Minden ülés foglalt volt, ezért az ajtónál kapaszkodtam, beszorulva egy bőröndjét markoló lány és egy öltönyös férfi közé, akinek az aktatáskájának sarka a combomba mélyedt. Szerencsére csak néhány megállót kellett utaznom.

A mellettem lévő ülésben egy lilás-rózsaszínes hajú lány fejhallgatóval a fején nyomkodta a telefonját, arrébb egy rasztasrác, színes ruhákban, headseten keresztül beszélgetett, szemben velük egy fonott, fekete hajú, afroamerikai lány a szintén afroamerikai barátnőjének hevesen hadonászva mesélt valamit. A metrókocsiban összegyűlt vegyes társaság tökéletesen leképezte New York City sokszínűségét. Bálint határozottan beleillett volna.

De kit érdekel? Legutóbb úgy váltunk el, hogy a fejemhez vágta: még úgy is gyötröm, hogy egy óceán választ el minket egymástól, és bárcsak soha ne ismert volna meg.

Azóta nem keresett, és én sem őt. Néha azt hittem, hogy jobb így mindkettőnknek, néha viszont iszonyatosan hiányzott. Kínosan kerültem a Rockefeller Centert, főleg télen, mert mindig eszembe juttatta, hogyan csókolt meg előtte, amikor apámmal kijöttek hozzám karácsonykor. A legjobb karácsonyom volt. Még a Rebeka iránti ellenszenvet is félre tudtam tenni az ünnep kedvéért. Csak Bálint miatt egyeztem bele, hogy néhány napig vendégül látom őket.

Leszálltam a metróról a Bowling Greennél, és néhány perccel később felbukkantam a perzselő felszínen. El akartam űzni a Bálinttal kapcsolatos kéretlen gondolatokat, de azok kíméletlenül ostromoltak, miközben lesétáltam a Battery park mellett a State Streeten a Whitehall terminálhoz.

Amikor összejöttem Csabival, Bálint úgy csinált, mintha megint én lennék az ördög, mintha elárultam volna. Az bezzeg nem számított, hogy én várni akartam rá, hiába tudtam, hogy visszatért a régi életmódjához, és ágyba vitte a Barlangban megforduló nők többségét. Aztán megláttam a neten a barátnőjét, ő meg letagadta, amikor rákérdeztem.

– Nem a csajom – röhögött, de én nem tudtam együtt nevetni vele.

– Akkor poénból bújtok össze minden képen. – A bennem tomboló harag ellenére a hangom hűvösen csengett.

Bálint megcsóválta a fejét, amolyan „nem hiszem el, hogy erről kell beszélnünk” módon.

– Kúrtunk néhányszor. – Úgy mondta, mintha semmit nem jelentene.

Valószínűleg nem is jelentett, nekem viszont elszorult a szívem, és annak ellenére, hogy Esther hangsúlyozta az asszertív kommunikációt, most csak simán Bálint arcába vágtam volna, hogy „baszd meg”. Mély levegőt vettem, és próbáltam én is lazán kezelni, hogy ne tűnjek féltékeny libának. Legalábbis ne túl féltékenynek.

– És együtt aludtatok. – Láttam a képet, amit a nő az ágyban készített alvástól, vagy valami mástól, kócosan.

Bálint a hajába túrt, és felült. Abban az ágyban. Pontosan úgy tartotta a telefont, hogy a kamerán keresztül annyit láttam, amennyit a fotón. Könnyű volt odaképzelnem mellé a másik nőt.

– Ja, néhányszor itt aludt, de nem fontos.

Pedig az.

– Valóban nem – feleltem színtelen hangon, és magasabbra húztam az érzelmeim köré épített falat. Olyan magasra, hogy alig vegyem észre Bálintot a túloldalon. – Örülök, hogy van melletted valaki.

Gyűlöltem, mert nem én voltam mellette.

– Melletted is van – szúrt oda epésen.

Megfagyott köztünk a levegő. Nem voltunk együtt Csabival, de biztosan rá célzott.

– Szóval ez Csabi miatt van?

Tényleg még mindig ilyen gyerekes játékot űz?

– Nem…

Tétova hangsúlya nem győzött meg.

– Ez nevetséges – ráztam a fejemet.

– Igen, az, mert magyarázkodnom kell valami miatt, ami nem tartozik rád!

Ütöttek a szavai, a hangsúlya, a dühös arckifejezése. Vastagítottam a magas falat, hogy ne csak ne lássam, hanem ne is érjenek el a felém lőtt nyilai.

Mert már nem tartozik rám, amit csinál.

Vártam rá. Másfél éve nem voltam senkivel annak ellenére, hogy ő igen. Eddig nem szóltam érte annyiszor, ahányszor akartam.

– Szóval semmi nem tartozik rám, ami veled kapcsolatos.

– Nem ezt mondtam… – morogta bosszúsan.

Idegesítettem. Teher lettem a számára, akinek hazudik, akire mérges, és akinek már nem mondja, hogy szereti.

– Semmi baj. – Szorított a torkom, de a hangom még mindig nyugodtan csengett. Ha valamit, ezt megtanultam az évek alatt. Elfojtani a fájdalmat. – Most mennem kell, majd beszélünk.

– Várj!

Eddig vártam.

– Szia! – És kinyomtam a videóhívást.

Ezután elmentem egy underground partira, leittam magamat, és a vécébe rángattam egy ismeretlen pasit. Életem legrosszabb szexe volt.

Felocsúdtam, amikor megérkezett a komp, majd felszálltam. Amint kiköltöztem Csabival Staten Islandre, a metró helyett az első számú kedvencemmé lépett elő a Staten Island Ferry. Abban a negyedórában, amíg az Atlanti-óceánt szeltük, igazán szabadnak éreztem magamat.

Kiálltam a korláthoz, és hagytam, hogy a párás, sós levegő kiszellőztesse a fejemből Bálintot. Minél jobban közeledett az utazás napja, annál többet gondoltam rá. Becsuktam a szememet, és szándékosan messzire űztem őt. Mélyen beszívtam az óceán illatát. Kibontottam a hajamat, és hagytam, hogy a szél vad szeretőként kapjon bele. Mindig is városi lány voltam, de már másodjára kerestem menedéket a természetben.

A pánikrohamok elől mindig egy emlékhez nyúltam vissza. A havas, erdei házhoz, ahol igazán boldog voltam néhány óráig. Esthernek nem mondtam, hogy ez a menedék kihez köt, de talán tudta. Emiatt is bűntudat mart. Gyerekként a váramat Csabi építette, most viszont hiába akartam visszatérni, a tengerpart helyett Bálint nagyszüleinek a házában találtam magamat újra és újra.

Lassan fújtam ki a levegőt, ahogy elsiklottunk a Szabadság-szobor mellett. Szabadság. Azt hittem, ha magam mögött hagyom Magyarországot, szabad leszek. Távol a traumáktól. De a traumák is jöttek velem, ahogyan Csabi sem szabadult tőlük. Belénk kapaszkodtak, mintha szenvedésre éhes démonok lennének.

Amint a komp dokkolt a St. George kikötőben, hívtam egy Ubert. A sziget sokkal nyugodtabb volt, mint a belváros. Rengeteg növény szegélyezte az út szélét. A klíma ellenére letekertem a taxi ablakát, és becsuktam a szememet. A meleg menetszél a bőrömet simította, a rádióból szóló popslágerbe madárcsicsergés vegyült odakintről. Virágillat töltötte meg a levegőt, kiűzve az orromból a jellegzetes óceánillatot. Szerettem a kertvárost, sőt, vettem egy biciklit is, és Csabival együtt csavarogtunk, ha volt egy kis időnk. Ami nem sűrűn fordult elő sajnos. Idén még nem is mentünk. Sokszor Csabi is be volt táblázva, egymást érték a meccsei, ha meg nem meccsen volt, akkor készült rá, engem pedig a turnék korlátoztak.

– Gondolj bele, hogy egy hónapra kiszakadhatunk a mindennapi rohanásból – próbáltam békíteni év elején az utazás miatt.

Az ölében ültem, mögöttünk vidáman lobogott a kandallóban a tűz, és akkor egy pillanatra úgy tűnt, mintha rendben lenne az életünk. Csabi hónapok óta nem ivott, a szeme is kezdte visszanyerni csillogását, amikor rám nézett.

– Jobban örülnék, ha igazi nyaralásra mennénk – morogta a combomat simogatva. – Kinéztem Mauritiust. Miért nem mehetünk oda Magyarország helyett?

– Elmehetünk utána Mauritiusra is. De apám engem kért fel tanúnak. – Enyhe pániktüske szúrt belém. Hiába beszéltünk egyre többször, és talán már egy kicsit oldottabban, attól még nem örültem felhőtlenül a felkérésnek.

– De nem is vagytok jóban.

– Így akar nyitni felém.

Csabi komor arckifejezéssel nézett el mellettem. Sejtettem, hogy nem az apámmal és nem a kihagyott mauritiusi úttal van igazán gondja. Nagyot sóhajtott, és megadóan hátradöntötte a fejét a kanapé háttámlájára.

– Jó, ha neked ennyire fontos, akkor menjünk.

Átkaroltam a nyakát, és közelebb csúsztam hozzá. Csabi szálkás karját óvón a derekam köré fonta, aggódó szürke szemmel pislogott fel rám. Puha takaróként burkolt be a tekintete.

– Nem muszáj elkísérned.

Csabi karja megfeszült, magához szorított.

– De, melletted szeretnék lenni, amikor kiborulsz az apád miatt.

– Már egyre jobban kijövünk – mondtam bizonytalanul, a múlt szúró szilánkjaival a mellkasomban.

– Nem hagylak egyedül.

Szürke szeme nyugtalanul cikázott. Nem említettük, Bálint szelleme azonban máris közénk furakodott.

– Hamar el fog repülni az a néhány hét, és már itthon is leszünk. – Kipréseltem valami halvány, biztató mosolyt.

Mély sóhaj után ő is viszonozta.

– Szeretlek.

Rövid haját szántottam, mire becsukta a szemét, és jólesően, de fáradtan felnyögött. Szeretettel telt meg a mellkasom, ahogy kisimult arcára néztem. Minden rendben, nem ivott egy ideje, megcsináljuk ezt is. Együtt, ahogy mindig.

Az ajkára hajoltam, és lassú izzással csókolóztunk. Csabi közelebb húzott az ölében, friss Old Spice-illata az óceánt juttatta eszembe, szenvedélye a lágyan fodrozódó hullámokat. Meglódult a szívem, felpezsdült a vérem, ahogy a derekamról a csípőmre, onnan pedig a ruhám alá vándorolt a keze. Libabőrös lettem. Valóban szerettem őt.

Amint hazaértem a közös kertes házunkba, felsóhajtottam a klíma nyújtotta huszonöt foktól a kinti harmincöt után. Megszabadultam a szandálomtól a rendezett előszobában, majd a földszinti fürdőbe siettem, hogy minél előbb lezuhanyozzak, és bepakolhassam a maradék ruhákat. Langyos vízzel lemostam magamról a várost, és lehűtöttem felhevült bőrömet. A tusfürdő habja eltakarta a szívem fölé tetovált félbeszakított jin-jang szimbólumot. Pont ott volt, ahol Bálinté is. A beletűzött rózsa tüskéiről vér csöpögött.

– A szögesdrót, ami körbezárja a tetoválást, az a faladat jelenti?

– Az érzelmeket. Az érzelmek rohadtul fájdalmasak.

A semmiből villant be a Bálinttal folytatott régi beszélgetés. Igaza volt, az érzelmek fájdalmasak, ezt szimbolizálták a vércseppjeim.

A combomon lévő ugró tigris ádáz tekintettel tátotta ki a száját. Mintha prédára vetődne. A menedzserem örült neki, mert „hozzátartozott a rólam kialakított tigrises imázshoz”. Igyekezett mindig olyan ruhákat választatni a stylistokkal, amik szabadon hagyták a combomat. Mintha kiárusítottam volna a lelkemet, pedig nem ezért csináltattam.

Fürdés után a félig megpakolt bőröndhöz léptem a szobámban, és folytattam a csomagolást. Ahogy a ruhák között válogattam, az ujjaim egy láncba gabalyodtak. Nagyot dobbant a szívem, amikor elővettem. Hónapok óta nem hordtam.

– Hoztam neked valamit. – Amint Bálint előhúzta a zsebéből a kis dobozt a reptér várójának közepén, megugrott a pulzusom, bennem rekedt a levegő. – Csak akkor nyisd ki, miután felszállt a gép!

Ugye nem? Ugye nem gyűrű? Kérlek, ne gyűrű legyen, mert akkor nem megyek sehová.

Remegő szájjal bólintottam, majd átadta, és magához húzott. Elgyengült lábbal simultam kemény mellkasához, mélyen belélegeztem dohány- és fenyőillatát.

– Írok, ha megérkeztem.

Bálint csupán bólintott. Még erősebben karolt. A nyakamba fúrta az arcát, amitől bizsergés járta át minden porcikámat. Görcsösen markoltam szétnyitott kabátja alatt a pulcsiját. Akármennyire összeszorítottam a szemem, egy könnycsepp így is kiszökött.

Bálint végtelen fájdalommal nézett rám. Elfacsarodott a szívem.

– Menj, éld meg az álmaidat! Én itt leszek.

Megremegett a hangja, de ő nem sírt. Átkaroltam a nyakát, utoljára hozzábújtam. Megcsókoltam, lassan, mélyen, mintha a világ összes ideje a miénk lenne, pedig csupán percek választottak el minket a búcsúzástól.

– Szeretlek, Bálint! – leheltem a reggeli energiaitaltól édes ajkai közé. Igazából ez a szó nem is írta le pontosan azt az őrjítő szerelmet, amit iránta éreztem.

– Én is szeretlek, tigrisem – felelte rekedten, aztán megköszörülte a torkát.

– Soha nem láttalak még sírni.

– És most sem fogsz. – Komolyan, határozottan pillantott rám. – Ne nézz vissza!

Szaggatott sóhaj szakadt fel a mellkasomból. Tudtam, miért mondta. Ha visszanézek, akkor itt maradok. De nem maradhatok. Nyirkos tenyeremmel megszorítottam az ujjait. Emlékezetembe véstem minden apró részletet. Bálint szemének élénkzöldjét, csillogását, mintha az egész univerzum bújt volna meg benne. Illatát, ami a vidéki kirándulásunkra emlékeztetett. Elléptem tőle, elengedtem. Mintha a lelkem egy darabját hagynám hátra.

Nem fogok visszanézni.

Megfordultam. Tekintete égette a hátamat, ahogy az ellenőrző kapuhoz sétáltam.

Megtorpantam.

Ujjaim a dobozkára feszültek.

Egyik könnycsepp a másik után hullott a terminál padlójára. Soha nem volt még ennyire nehéz a búcsú senkivel.

Továbbmentem.

Nem néztem vissza, ahogy ígértem.

A másik ígéretemet is megtartottam. Amint remegve elhagyta a kifutót a gép, elszorult torokkal pislogtam az ölemben a dobozra. Égett a szemem, őrült tamtamot járt a szívem, ahogy felpattintottam a tetejét.

Reszkető kézzel kivettem az ugró tigrist formázó gyűrűt. Egy cetli hullott ki mellőle, rajta Bálint kapkodó, csúnya kézírásával:

„Legközelebb más gyűrű lesz benne.”

Minden szó apró nyilallás a mellkasomban. Felhúztam az ujjamra a gyűrűt, hátradőltem az ülésben, és ismét eleredtek az imént elapadt könnyeim. Feszített, kínzott, meghasadt a szívem, és egy darabját a földön hagytam, miközben én a felhők között repültem. Elszakadtam a boldogságtól a saját érdekemben. Ironikus.

A gyűrű dobozát az üzenettel együtt már fogalmam sincs, hova tehettem. Megülte a mellkasomat az emlék. Mély levegőt vettem, és a láncra fűzött gyűrűt is a bőröndbe süllyesztettem a ruhák alá. Nem tudom, miért. Mellette volt Bálint karácsonyi ajándéka, egy ezüst karkötő, amin egy fél szív himbálózott, a nevével a hátoldalán. Bálintnál is volt egy ugyanilyen, csak feketében, az én nevemmel.

Egy pillanatra elszorult a gyomrom. Leletek egy régi életből. Nem gyűjtöttem emlékeket, ezt a kettő ékszert mégis megtartottam. Ráraktam a karkötőre néhány ruhát, mintha ott se lenne. Eltemettem.

Amikor végeztem, lesétáltam a földszintre, átvágtam a nappalin, és a konyhaszigetet megkerülve a legalsó konyhaszekrényhez léptem. Ide pakoltam be a gyógyfüveimet, amikből nyugtató teát készítettem. Toma nagyapjától azóta még több receptet kaptam Tomán keresztül, hogy mit és hogyan érdemes felhasználni. Valóban hatásos volt, vagy csak az agyam hitette el velem. Jobban aludtam tőlük, már nem a saját rémálmaimra riadtam, hanem Csabiéra.

A szárított kamilla után kutattam a szekrény mélyén, amikor beleakadt a kezem egy üvegbe. Egy pillanatra félrevert a szívem. Nyirkos ujjakkal kihalásztam a hideg whiskey-s üveget a tasakok mögül. Épphogy negyedig volt.

Egy újabb üveg.

Csabi eldugta előlem.

A csalódottság méregként terjedt szét bennem.



A verandán ültem egy fonott fotelben, ölemben a telefonnal. Végre eljutottam odáig, hogy szusszanjak, és nyugodtan válaszoljak mindenkinek. A koreót még ráértem tervezni, viszont az nem tetszett, hogy alighogy visszaérek a nyaralásból, máris klipforgatásra kell mennem.

– Úgy volt, hogy egy hónapos szabadságot veszek ki. Idén még nem voltam – morogtam a telefonba, és kortyoltam a kamillateából. Nem nyugtatott meg.

– Sajnálom, Adri – szívta a fogát Dean, az ügynököm. – Így is miattad csúsztattuk. Határidős a forgatás, Jack ügynöke nem örült, hogy később tudjuk kezdeni a munkát. Az a szerencsénk, hogy nem jók, hanem kiválóak vagyunk, ezért nem keresett másik táncügynökséget.

– Dean, majdnem húsz táncosod van, biztosan kellek én is abba a klipbe? – kapargattam az ujjamat, és máris megfájdult a fejem. Évente egyszer mennék szabadságra, és akkor is variálnak…

– Te vagy a főtáncosunk, rengetegen akarnak abban a klipben látni, mert fél Amerika megőrül érted.

Nagyot sóhajtottam, hogy a nyomás eltűnjön a mellkasomról. Kétlem, hogy a Jack Harlow-rajongókat annyira érdekelné, ki táncol a kedvencük mellett. A népszerűségem sehol sem volt a Billboard listavezető énekeshez képest.

– Oké – adtam be a derekamat. – Visszavonhatod a plusz egy hét szabadságomat.

Amit arra akartam használni, hogy kipihenjem az utazást.

Miután elköszöntem Deantől, a wedding gangben csak reakciókat nyomtam az üzenetekre, amikkel egyetértettem, apámmal is egyeztettem, hogy mikor indulunk, és mikor fogunk landolni néhány nap múlva. A kamillateám a Deannel való beszélgetés alatt elfogyott, csinálnom kellett volna újat, hátha ellazítja a stressztől csomós izmaimat. Már szürkült, lassan kebelezte be a sötétség az előttem elterülő hátsó kertet, a medencét és a verandát. Ciripeltek a tücskök, valahol a távolban gyerekzsivaj keveredett a víz csobbanásaival. Majd a felnőttek kiabáltak, hogy irány be a házba, mára véget ért a játék.

Mondanám, hogy bárcsak ismét gyerek lehetnék, de nem lenne őszinte.

A ciripelésbe belebrummogott egy Chevy, mire nagyot sóhajtottam. Csabi hazaért.

Ajtócsapódás.

Szóljak neki a whiskey-ről?

Léptek csikorogtak a bejárati lépcsősorig vezető murván.

Nem szólok.

A bejárati ajtó nyílt, amit rövid, kellemes dallam kísért. A riasztórendszer jelzett, hogy valaki belépett a házba.

Biztosan ne szóljak?

Motoszkálás, újabb léptek.

Basszus, csak meg kéne beszélnünk!

A konyhaszekrény ajtaja csukódott. Az üveget keresi? Visszaraktam, még nem döntöttem el, hogy mit csináljak vele.

Ismét léptek surrogtak, egyre közelebbről.

Mit csináljak? Felhozzam? Ne hozzam? Pedig nem söpörhetjük a szőnyeg alá!

– Szia, baba! – Csabi kilépett a verandára. Felpillantottam a mosolygós arcát látva. Annyira ártatlannak tűnt, a szeme alatti karikák azonban rémálmokról árulkodtak. Előző nap sem aludt jól.

– Szia. – Az én köszönésem nem sikerült olyan örömtelire.

Csabi lehajolt, és röpke puszit nyomott a számra. Most nem éreztem az alkoholt, még nem ivott.

Szóljak neki? De most olyan békés, olyan jókedvű. Nem akarom elrontani az estét.

Máris vissza akart húzódni a házba.

– Csabi! – szóltam utána, amikor már épp kinyitotta a teraszajtót.

– Igen?

– Beszélhetnénk?

Ártatlannak tűnő kérdés, de ha egy párkapcsolatban hangzik el, általában feszültséggel teli csendet hagy maga után. Ahogyan most is.

– Persze. – Csabi visszahúzta a tolóajtót, majd leült mellém, a másik fonott fotelba.

Az ujjaimat morzsolgattam, próbáltam megfogalmazni, hogyan szembesítsem úgy, hogy ne vegye támadásnak. Közben meg forrongó lávaként akart kitörni belőlem a felháborodás.

Már megint hülyének nézel?

De ezt nem vághattam így a fejéhez. Mély levegőt vettem.

– Tudod, hogy nekem bármit elmondhatsz – kezdtem, mire Csabi élesen beszívta a levegőt. – Ha van valami probléma, beszéljük meg.

– Nincs – rázta a fejét, és megeresztett egy halvány mosolyt, de túl jól ismertem, olvastam benne.

A tekintetem az övébe fúrtam.

Miért hazudsz? – üzentem némán. Persze tudtam, miért hazudik. Mert szégyelli, hogy jár az AA-gyűlésekre, mégis rendszeresen visszaesik.

– Csak akkor segíthetek, ha őszinte vagy. – Még mindig nyugodt hangot ütöttem meg. Ezt Esthertől tanultam.

– Nincs baj – ismételte makacsul. – Sokat forgolódtam este, ugye? Azért aggódsz? Bocsánat, ha felébresztettelek.

Olyan őszintén adta elő az ártatlan férfit, hogy ha nem ismerném, elhinném neki. A szeme azonban megfakult, szorongás bujkált benne, amit a lebukás miatt érzett. A száját harapdálta belülről, tehát izgult, titkolózott.

– Csabi, megtaláltam az eldugott üvegedet. Azért aggódok.

Mintha az eddig meleg levegő fokokat zuhant volna. Pislogás nélkül meredtünk egymásra a sistergő csendben, ami a szavaimat követte. Csabi nem fordult el szégyenkezve, helyette kifejezéstelen arcot vágott. Bezárkózott, védekező állást vett fel.

– Turkáltál a cuccaim között?

– Nem, hanem az én cuccaim között, mivel az egyik a gyógyfüveim mögé volt elrejtve. De erről pontosan tudsz.

A ragacsos némaság bevonta a verandát, a bútorokat, és feszültséggel töltötte meg a nyáresti levegőt.

– Az már régi. – Csabi elszakította a tekintetét az enyémtől. Felállt a fotelból.

– Mennyire?

– Honnan tudjam, szerinted számolom? – csattant fel váratlanul.

Megrezzentem. Ösztönös reakció a váratlan agresszióra. Csabi természetesen számolta, ahogy minden függő. Ahogy én is számolom, hogy mióta nem vettem be nyugtatót.

Ha tovább nyúzom a témát, kiabálni fog, azt pedig nem akartam, mert olyankor tartottam tőle. Soha nem bántott, ebben az állapotában azonban mégsem bíztam abban, hogy nem is fog, ha egyszer annyira felidegesítem. Hiába jártam továbbra is bokszra, és hiába tanítottam önvédelmet nőknek, soha nem akartam, hogy Csabival szemben kelljen megvédenem magamat. Akkor eltörne bennem valami, amit nem lehetne nyomtalanul összeragasztani.

Csabi arcán zavart bűntudat suhant át, óvatosan mellém lépett.

– Ne haragudj, nem akartalak megijeszteni. – Megérintette a vállamat.

– Csak segíteni szeretnék – feleltem halkan.

Nem mondtam, hogy nem baj, amiért rám förmedt, mert baj volt. Sokszor előfordult, amikor ivott, utána persze magyarázkodott, próbált kiengesztelni, én pedig hagytam neki, mert reménykedtem, hogy ez megint csak egy rosszabb időszak, türelemmel kell lennem, neki is nehéz.

– Tudom, bocsánat. – Lehajolt, puszit nyomott a fejem búbjára, aztán további szó nélkül besétált a házba.

Tehetetlenség csomózta össze a gyomromat. Azt szerettem volna, ha együtt győzzük le a démonait, amikkel most egyedül küzdött, a jelek szerint sikertelenül. Talán, ha akkor jobban odafigyeltem volna rá, amikor komolyabban inni kezdett három éve… De annyira lefoglaltak a saját gondjaim.

Talán, ha előbb rávettem volna, hogy elmenjen az elvonóra, ahol tavaly volt, mielőtt összejöttünk. Aztán másodjára is én könyörögtem ki, amikor együtt voltunk.

Vagy talán, ha már gyerekként jobban mellette álltam volna, és szólok valakinek arról, mi folyik náluk…

Rengeteg talán, de sajnos nem tudtam visszamenni az időben, hogy átírjam a múltat, pedig Csabiért megtettem volna.

Éppen hazafelé siettem, az iskolatáskám ütemesen verte a hátamat, a másodikos tankönyveim ide-oda hánykolódtak benne. Már szürkült, pedig alig múlt négy óra. Attól féltem, hogy otthon meg fognak szidni, amiért beültem néhány osztálytárssal fagyizni. Télen tilos volt.

Már csak egy utcányira voltam, amikor elértem Csabiék házához. Mélyről felszakadó zokogásra figyeltem fel. Megtorpantam, és óvatosan az embermagas tujafalhoz húzódtam, de nem láttam be az udvarba.

– Csabi? – Vékony hangom bizonytalanul csendült, mire a sírás szaggatottá vált, mintha Csabi vissza akarná tartani. – Baj van?

Forró leheletem ködként szökött ki a számon. Nem érkezett válasz, csak fojtott hüppögés.

– Bemehetek?

– Nem. – Rekedt hangja megrepesztett a lelkemben valamit.

Tanácstalanul toporogtam. Nem akartam magára hagyni. Az ötéves barátságunk alatt még nem hallottam sírni.

Megmozdult a tuja mellettem, ami mögött bujkált, és a sírás zihálássá, már-már fuldoklássá erősödött.

Nem érdekel, bemegyek!

A kapuhoz léptem. Még a plüssös kesztyűmön keresztül is éreztem a kilincs hidegét. Tétován felnéztem a fölém tornyosuló kétemeletes házra. A néma tanú. Teljes sötétség terpeszkedett az ablakai mögött.

Halkan besurrantam az udvarra, majd a zihálást követve megkerültem a sűrű tujasort. Csabi a fagyott földön ült egy vékony pulcsiban és farmerben, átölelte a mellkasáig felhúzott térdét. Összerezzent a lépteimre, és felnézett. Jeges rémület mart belém, amikor megláttam a sebeit.

A jobb szeme feldagadt, szemöldöke felrepedt, az arcára és a szája szélére rászáradt a vér. Reszketett, szürke, kisírt szeme ide-oda cikázott. Lassan guggoltam le elé.

– Mondtam… hogy…

– Mi történt? – suttogtam reszketegen.

– Én nem… nem akartam…

Csabi előre-hátra ringatta magát, alig értettem a szavait, olyan torzan buktak elő kékülő szájából. Lekaptam a kabátomat, a január betört a pulcsim alá.

– Mióta vagy idekint? – Csabi vállára terítettem a kabátot, és bebugyoláltam vele.

– Nemtom… – Megszívta az orrát. – Nem kapok… nincs levegő…

Rémülettel dobbant a szívem.

Megsérült?

Azért nem kap levegőt?

Mi lehet a baja?

Mit csináljak?

Mit kéne ilyenkor csinálni?

– Hogyan segítsek? – Remegő kézzel, óvatosan megfogtam az ujjait. Mintha jégcsapokhoz értem volna. Levettem a kesztyűimet, és azt is Csabinak adtam. Nem ellenkezett.

– Jól leszek… már máskor is volt… csak meg kell… várni, amíg elmúlik.

Elmúlik? Micsoda?

– Mi történt? – kérdeztem újra, de Csabi a fejét rázta.

Valaki megverte, ő pedig el sem tudta mondani, csak ült a hidegben a szőrmés, bézs színű kabátomban és rózsaszín kesztyűmben, és öklendezésig zokogott. Mellékucorodtam, és addig öleltem, amíg abba nem hagyta a zihálást. Utána becsempésztem a hátsó ajtónkon, fel a szobámba. Megmosta az arcát, de még utána sem mondott semmit.

Könny csípte a szememet az emlékre. Akkor találkoztam először egy pánikrohammal, de nyolcévesen még nem ismertem fel. Csak sokkal később, gimiben azonosítottam, amikor nálam is előjött.

Csabi hosszú évekkel később vallotta be, hogy az apja „szigorú”, és a legkisebb dologért is megbünteti. Aznap, amikor rátaláltam a tuja tövében a hidegben, összeverve, pánikolva, véletlenül eltört valamit az apja dolgozószobájában. Ami még csak fontos se volt.

És csupán tavaly árulta el, hogy a veréseket csendben kellett tűrnie, mert ha hangoskodott, vagy sírni mert, még többet kapott. Káromkodásokkal tűzdelve fejtettem ki a véleményemet az apjáról, meg az anyjáról is, aki mindezt eltűrte. Lénára ki sem tértem, aki inkább elfordult, mintha nem lenne szörnyeteg a családjukban.

– Anya is félt, mert az öregnek voltak problémái – mondta akkor.

– Voltak problémái? Egy pszichopata volt! – köptem a szavakat dühtől lángoló fejjel.

– Igazából nem egészen… de ez bonyolult… Néha egész rendes volt. Amíg Lénával nem bosszantottuk fel.

– Ne mosdasd, Csabi! Ez miatta van! – lengettem meg előtte a Johnnie Walkert. – Miatta csúsztál szét teljesen huszonöt éves korodra! Úgyhogy ne merészeld védeni se őt, se az anyádat!

Csabi akkor nem szólt semmit, csak kifejezéstelen arccal nézett, miközben én a nappali közepén dühöngtem. A monológom végén, amikor már levegőért kapkodtam, mert kifulladásig kiabáltam, csak ennyit mondott:

– Szeretlek, ugye tudod?

– Mert rekedtre ordítottam a torkomat, miközben nem is veled kéne kiabálnom, hanem az apáddal?!

– Nem, hanem azért, mert törődsz velem. Annyira, hogy rekedtre ordítod a torkod egy olyan dolog miatt, ami nem is veled történt.

– Ami veled történik, az ugyanannyira fáj, mintha velem történne – szegeztem rá a mutatóujjamat nyomatékosításképp. – Összetartozunk!

Csabinak ellágyult az arca, a szavaim megolvasztották kifejezéstelen maszkját. Hozzám lépett, és a mellkasához húzott. Szorosan öleltem, markoltam a hátán a pólót, és azt kívántam: bárcsak visszapörgethetném az időt, mert akkor nyolcévesen kihívtam volna a rohadt mentőt. Beköptem volna az apját az orvosoknak, akik jelentették volna a gyermekvédelmiseknek. Valószínűleg az apja rendőrkapitányként eltussolta volna, de akkor is megpróbáltuk volna!

Most is erre gondoltam, miközben hallgattam a tücsköket és a kertváros nyugalmát. Hogy lehet ennyire békés minden, miközben komoly traumák húzódnak végig az emberiségen, mint a felszín alatt terjedő ragály? Néha átszivárog a repedéseken, lassan mérgezi a társadalmat, a következő és az azutáni generációkat.

Az ilyen sérült emberek, mint mi, milyen mintát adnának át a gyerekeiknek?

3.

Bálint

Beszélgetés, nevetés és kutyaugatás verődött vissza a Spartacus gyerekedzésekre fenntartott termének falairól. A kölykök Luciferrel játszottak a tatami közepén, miközben én az utcára néző üvegfal előtt ültem a padon, és őket figyeltem. Hétvégente többször és hosszabb szünetet szoktak kapni tőlem, mint amennyit kellett volna, fene a jó szívemet. Csalódottak lesznek, ha megtudják, hogy most két hétig nem jöhetnek. Dominikre nem bízhattam őket, mert így is szívás, ha a nyakába szakad majd minden. Napok óta fogalmaztam a szívességet, amit kérni akartam tőle. Vajon Andris is így volt, amikor elém állt, hogy hónapokra vegyem át tőle a Spartacust?

Dominik bejött a terembe, ezek szerint véget ért a csoportos edzése a másik helyiségben. Még nálam is magasabb és szélesebb lett az évek alatt, teljesen eltörpültek mellette a kölykök.

Miután a Spartacus befutott, nagyobb helyre költözhettünk, ahol több helyiség volt. Az egyikben csak bokszot tanítottunk, a másikban szabadon ütögethettek, akik nem akartak egyénire jönni, a harmadik a gyerekeknek volt fenntartva, szerencsére megtehettük, hogy heti három, kétórás edzésre külön teret biztosítsunk nekik, ahol nem zavarnak senkit, a negyedikben viszont erősítőgépek voltak, és bárki edzhetett. Alkalmaztunk egy pénztárost, aki a recepción árulta a kaját, piát és különböző fehérjéket, testépítőknek való cuccokat.

Sőt, nemcsak öltözők voltak, hanem már zuhanyzó is.

A drágább bérleti díjat is simán kitermelte a Spartacus. Szerencsére már megtehettem, hogy kivegyek két hét szabit, mert nem volt gond a pénzkiesés.

– Kibaszott óvodát nyitottam – jegyeztem meg Dominiknek, amikor leült mellém.

– A kutyád mindig ellopja a show-t tőled – vigyorgott. – Hogy megy a tinderes bohóckodás?

Felhorkantottam.

– Faszán. Toma legutóbb leszervezett nekem egy transznőt.

Dominik szája széles mosolyra húzódott.

– Na, ez már izgalmasan hangzik.

Felröhögtem.

– Jó fej volt amúgy. Nem jöttem be neki.

– Most panaszkodsz?

– Határozottan! – poénkodtam.

– Ezek után félve vallom be, hogy nekem sem vagy az esetem. – Úgy grimaszolt, mintha valami kínos dolgot osztana meg velem.

– Persze, mert neked a szálkás, tuskó faszik jönnek be.

– Csak egy – kacsintott. – Akinek már itt kéne lennie. Az egy dolog, hogy alig tudtam rávenni, kísérjen el az esküvőre, de azért az órát ismerhetné.

– Akartam már veled dumálni erről – vezettem fel óvatosan a szívességet. Dominiknek ráncba szaladt a homloka. – Kivennék két hét szabit.

Dominik felnyögött.

– Ne már, tényleg elmész nyaralni?

– Hát ja… – mutattam az üvegfal túloldalán húzódó, nyári forróságban fürdő utcára. – Nyár van, ilyenkor ezt szokták csinálni az emberek. Rám férne már. Azt sem tudom, mikor voltam utoljára – magyarázkodtam, pedig nem is kellett volna. Valaki évente megy nyaralni, hogy kiszakadjon a hétköznapi szarból.

– Reméltem, hogy Adri miatt meggondolod magad, és csak egy napra kell nélkülöznie téged a Spartacusnak.

– Tudom, tudom, és ezért akartam veled megbeszélni. Ha azt mondod, hogy nem bírod egyedül, akkor oké, maradok.

Dominik őrlődve vakarta a homlokát.

– Nem akarok kiszúrni veled, hogy marasztallak, miközben a Balatonban is áztathatnád a seggedet.

– Anya örülne, ha mennék – tettem hozzá, bár a Balatonban ázás is csábító gondolat volt.

– Én tökre támogatom ezt a részét, tudod – védekezett Dominik –, csak attól félek, hogy valamit elcseszek itt – nézett körbe bizonytalanul.

A vállára tettem a kezemet.

– Én akármikor rád bíznám a Spartacust.

Dominik halványan, szégyenlősen elmosolyodott.

– Na jól van, ennyire nem kell körbeudvarolni – rázta le magáról nevetve a kezemet. – Legyen, megoldom. Ha nem, akkor kiáltok, és órákon belül vissza tudsz jönni.

– Ez a beszéd! – Elvigyorodtam. – Nem lesz gáz, ügyes vagy! Tényleg jó lenne már kiszakadnom Pestről, plusz kiidegelhetem anya kanját. Krisztián nem bír, én pedig élvezem ezt.

Többször jártam már náluk az évek alatt, leginkább azért, hogy a jelenlétemmel irritáljam azt a karót nyelt seggfejet, akivel mintha az alfaságért küzdöttünk volna folyamatosan. Beszólt, visszaszóltam, ami nem tetszett neki, próbált helyre tenni, de nem hagytam magamat, anya pedig nem bírt velünk. Elbaszott egy család. Felfordult a gyomrom, ha családként gondoltam erre a valamire, amibe kényszerítettek.

– Ha Toma lennék, azt mondanám, hogy azért szereted idegesíteni Krisztiánt, mert most nincs itt Adri, hogy őt idegesítsd.

– Kár volt bemutatnom téged Tomának – morogtam, aztán a nyíló ajtó felé kaptuk a fejünket. – Tessék, megjött a szálkás tuskó, csak emlegetni kellett.

Dominik arca ellágyult, úgy pislogott a belépő Erikre, mintha ő töltené ki az egész világát. Erik szélesen elvigyorodott, amikor meglátta, és kidüllesztette a mellét, mint aki tökéletesen tisztában van azzal, ahogy kinéz, és erre büszke is.

– Késtél – szúrta oda Dominik.

Erik nem felelt azonnal. Ahogy felénk közeledett, menet közben lepacsizott a kölykökkel, futólag megsimogatta Lucifert, aki erre boldogan söpörte a farkával a tatamit, csak ezután lépett hozzánk.

– Csak kellőképpen felkészültem a megverésedre – felelte pimaszul.

Összeütöttük az öklünket, de Dominikhez nem ért hozzá. Dominik kerek arcán csalódottság suhant át. Csak azért vettem észre, mert már kiismertem. Másfél éve voltak együtt, és Dominik az elején sokat panaszkodott, hogy Eriknek gondjai vannak a felvállalással, a szüleinek sem mutatta még be. Baromira sajnáltam, hogy ebben nem tudtam neki segíteni.

– Elbízod magad. Csúnyán ki fogsz kapni – ropogtatta Dominik az ujjait.

– Rég volt az már, amikor hagytam, hogy megverj – hunyorgott Erik, én pedig az orrom alatt somolyogtam.

Dominik rámutatott. „Majd meglátjuk”, üzente a tekintete, aztán elment kesztyűkért és fogvédőért. Ez már hagyománynak számított náluk. Minden vasárnap bokszoltak egyet a ringben. Szerettek verekedni egymással. Nem normálisak. Látszik, hogy az én barátaim.

Amint Dominik visszatért, és a helyiség egyik sarkában felállított ringbe szálltak, a kölykökhöz léptem.

– Na, hajrá! Sokszorosan lejárt a szünet, a szüleitek nem ezért fizetnek, úgyhogy munkára fel! – csaptam össze a tenyeremet, mire Rómeó felmordult.

– Ilyen melegben?

– Idebent huszonhét fok van – emlékeztettem rá –, de ha szeretnéd, bemelegítésnek futhattok odakint is egy kört a harmincöt fokban.

A tíz gyerek egyszerre rázta meg a fejét.

– Na, azért. Gyerünk, felállni, és…

– Srácok, ti kinek szurkoltok? – vágott a szavamba Rómeó, és izgatottan a ring felé nézett.

– Eriknek! – válaszolta a szőke hajú, zöld szemű Jázmin, az egyetlen lány a csapatban. A fiúk őt is fiúként kezelték, ami nem zavarta. Sokszor nagyobbat is ütött, mint egy fiú, pedig a kilenc évével a legfiatalabb volt közöttük.

– Én Dominiknek. Erősebb – lépett előre a tízéves Diégó, Renátó fia.

Cukra és Ren nemrég kértek meg, hogy foglalkozzak vele, mert kicsit hiperaktív, és ők már semmivel nem tudják levezetni az energiáit. A kis tesói, az egyéves ikrek Cukra minden figyelmét kikövetelték maguknak.

– Dominik csak nagyobb darab – vont vállat Rómeó. Törökülésből feltérdelt, és gondolkodó képet vágott, mintha szakszerű elemzést akarna csinálni Dominik és Erik bunyójából, akik egyelőre óvatosan köröztek egymás körül. – Erik vékonyabb, könnyebben félre tud ugrani az ütések elől.

Rómeónak igaza volt, Erik fürge, viszont kapkodott, meggondolatlan döntéseket hozott, Dominik technikájára jellemző, hogy előbb kiismerte az ellenfelét, azután támadt.

– Helló, csipetcsapat! – emeltem fel a hangomat.

– Szerintetek ki fog először támadni? – szólalt meg ismét Rómeó.

– Erik – feleltem én ingerülten. – Most pedig…

Kesztyű csattant kesztyűn, a kölykök hujjogtak.

– Tényleg Erik támadott! – lelkendezett Jázmin.

Nyilván. Erik volt az agresszívebb, mindig ő kezdeményezett.

– Helló! – kiáltottam újra a kölykökre. Összerezzentek, a hangom bezengte a teret. Faszom! Se kutyát, se gyereket nem tudok nevelni. – Húzzatok kinti cipőt, és nyomás futni!

– De miért? – nyafogta Rómeó.

– Mert én azt mondtam, és itt én vagyok a főnök!

Rómeó valamit morgott az orra alatt, majd lehajtott fejjel a recepcióspult felé vezető ajtóhoz trappolt. Amint a többiek látták, hogy megindult, követték. Összehúzott szemmel figyeltem őket. Rómeó lázadt, mindig ellenkezett, nagyon ritka volt, hogy elsőre megcsinálta, amit mondtam.

Karola pont ezért kért tőlem segítséget, hátha egy keményebb kezű férfira hallgat.

– Egy apafigura kell neki, Bálint – nézett rám könyörgő szemmel fél éve. – Felnéz rád, tisztel téged, hallgatni fog rád.

Hát, ezt Karola benézte, mert én is alig tudtam hatni a kölyökre. Néha az volt az érzésem, mintha haragudna rám. Most aztán haragudhatott, mert két kör futás a háztömb körül úgy kikészítette őket, hogy aztán megint használhatatlanok voltak.

– Nem bírom! – fetrengett Diégó a tatamin. – És lemaradtunk a meccsről – nézett a bandázsát letekerő Dominikre. – Ki nyert?

– Dominik – feleltem. – Ez is azt mutatja, hogy a meggondolatlan, kapkodó küzdőtechnika nem kifizetődő.

– Ó, hagyjál most ezzel! – zihálta Rómeó. – Nem látod, hogy kipurcantunk?

Mindenki egyetértően bólogatott, morogtak, nyöszörögtek, csak Jázmin kuncogott rajtuk, Lucifer pedig körbeugrálta és körbenyalta őket.

– Pudingok – jegyezte meg Jázmin.

Elvigyorodtam.

– Akkor gyere, eddzünk, amíg a pudingok szétfolynak a szőnyegen.

Jázmin egyből felpattant, és már szaladt is Dominik mellé a sportszeres szekrényhez, ahol csakis neki tartottam fenn egy zöld kesztyűt, a kedvenc színét.

– Kemény csaj – nézett utána Rómeó elgondolkodva.

– Ki? Mini? – horkantott fel Diégó. – Idegesítő, hogy fiúnak képzeli magát. – De azért ő is ráfüggesztette a tekintetét, mint Rómeó.

– Mini? – nevetett fel a Diégó mellett ülő, sovány Máté. – Fujj, de ciki ez a becenév!

Diégó ingerülten megrántotta a vállát, durcásan összepréselte a száját.

Nahát.

Elvigyorodtam, hogy a kölyök becenevet adott a lánynak.

– Mindegy, akkor is idegesítő a gádzsi. És magyar – legyintett.

– És? – ráncolta a homlokát Rómeó. Elszakította a tekintetét Jázminról, aki akkor kezdte feltekerni a bandázst a kezére.