Megszállottak Copyright © 2023 Emma ZR

© Emma ZR 2023 www.emmazr.hu

Borítókép: Vikó Speier

www.vikospeier.com

Férfi modell: Nándi Telek

Női modell: Réka Lilla Sófalvi

Borító: Pilcz Roland

Korrektor: Kótai Katalin

Minden jog fenntartva.

A könyvből a jogtulajdonos engedélye nélkül sem részleteket, sem az egész könyvet semmilyen formában nem lehet sokszorosítani, másolni, terjeszteni. Ideértve az elektronikus vagy mechanikus módon, a nyilvános előadást, a hangoskönyvet, a televízió- és rádióadást, bármilyen internetes közlést, a fénymásolást, a rögzítést, információrögzítés vagy az átdolgozás bármely formáját az 1999. évi LXXVI. szerzői jogról szóló törvény alapján.

Epub ISBN 978-615-01-8845-4

Előszó

Ahhoz, hogy létrehozz valamit, szükség van tudásra, információra, kitartásra, elszántságra…

és egy kis hitre.

Hit nélkül nem fog menni.

Réka! Még mindig nagyon hálás vagyok, amiért fáradhatatlanul segítesz!

És köszönöm neked, Cica.

Jó, hogy vagy.

Victoria

Színház az egész világ, és színész benne minden ember – idéztem fel a híres szöveget. Az írójára nem emlékeztem, ez a mondat viszont nagyon illett a mostani helyzetemhez.

A mellékutca tökéletes hátteret biztosított az előadásomhoz: az elmúlt fél órában egy kósza lélek sem haladt át rajta, fényt pedig csak a parkolóban gubbasztó lámpa adott. A köztér kameráját már tegnap tönkrevágták – nem véletlen.

Az egyetlen nézőnk csupán egy élelem után nyomozó macska, aki valahogy átpréselte magát a kuka fedele alatt, hogy abban keressen valami maradékot kései vacsorájára. A szemetes teteje felnyitódott, a macska kidugta a fejét, valamiért nyivákolt.

Sam sötét, üveges szemébe néztem. Percek múlva elkezdődik az első felvonás – ezen múlik minden.

– Ne kímélj!

– Hidd el, nem foglak! – morrant rám, alig mozgatva a száját.

Megigazítottam a fehér, ujjatlan ingemet, és egy parányit elfordítottam a szűk ceruzaszoknyámat – egy előadásnál nagyon fontos a színésznő öltözéke, én pedig kihoztam a karakteremből a maximumot.

– Mikor ér már ide? – kérdezte a kopasz verőember. – Más dolgom is lenne, mint itt dekkolni!

– Például melleket és picsákat bámulni a sztripperbárban? – vontam fel a szemöldököm, és a felforrósodott falnak dőltem, ami még éjszaka is árasztotta magából a hőt. Karomat keresztbe fontam a mellkasom előtt. – Ha nem itt lennél, akkor is az én seggemet kéne bámulnod, cicám!

Megdörzsölte az orrát, még borúsabb lett az ábrázata. Rávillantottam a legkedvesebb mosolyomat. Ja, hát tuti nem fog kímélni, ha arra kerül a sor.

– Akkor se egy rohadt utcában lennék!

– Cicám, tudom, hogy nagyon zavar, hogy emberek megláthatnak téged, de nem élhetsz szörnyként, néha közéjük kell menned. – Vállai megemelkedtek, lehajtotta a fejét, amitől törött orra kampóként görbült a föld felé.

– Egyszer…

– Egyszer mi? – Ellöktem magam a faltól, megpaskoltam a kőkemény, fekete pólóba elrejtett mellkasát. Szó szerint belém mart savanyú szagú izzadsága. – Mondjad csak! Egyszer mi lesz, Sam? – suttogtam negédesen.

Némán meredt rám, sárga fogait összeszorította. Oh, már nagyon várhatja, hogy végre kezdetét vegye a show…

Ezzel nem volt egyedül.

A szemetesben kotorászó korcs megzizzentett egy nejlont. Ez a kósza hang is élesen felverte az utca csendjét, ahova még a közeli főút hangjai is elenyészve jutottak el.

Közel hajoltam hozzá, a szeme alatti mély sebhely és a mellette óriásira nőtt bibircsók sem rémiszthetett el.

– Ne felejtsd el, hogy a kutyám vagy!

Orrcimpája úgy kitágult, mint egy lóé, halántékánál vadul lüktetett egy ér. Kiköpött oldalra.

A gebe macska irritáló vernyákolással kiugrott a koszos szemetesből, majd elsprintelt mellettünk.

Megcsörrent a férfi telefonja. A legjobbkor!

Elkapta a karomat, és a falnak vágott. Fejem koppant a vakolaton, a csapódás erejétől megszédültem, fogaim egymásnak koccantak. Véletlenül a nyelvemet is elharaptam: a fémes íz betöltötte a számat. Meglennék egy agyrázkódás nélkül is…

– Hagyj békén! – ütöttem rá a táskámmal, a benne lévő kavicsok zúgva verődtek össze.

Eltépte a blúzomat, a gombok leszakadtak, csilingeltek a szürke térkövön. A kulcscsontomra hajolt, kusza fogaival a húsomba harapott. Felsikoltottam a fájdalomtól – ezt megjátszanom sem kellett.

A ház oldalának préselt, merev farka nekifeszült az alhasamnak. A vacsorára elfogyasztott drága homár a torkom felé vette az irányt. Ja, mindig is sejtettem, hogy oda meg vissza van értem… imádja, hogy egy koszos rongyként bánok vele.

– Segítség! – sikítottam jó hangosan.

Sam közben felrángatta a szoknyámat a csípőmre, szemölcsöktől göcsörtös kezével pedig durván megmarkolta a fenekemet. A fülembe lihegett, állott szájszagától a drága vacsorám tartalma már nemcsak a torkom felé vette az irányt, hanem ki is töltötte azt. A rohadás émelyítő szagától rám jött a valódi menekülési vágy, megpróbáltam ellökni magamtól, megrúgni.

Lépések zaját hallottuk az utca végéből. A verőember felnézett, én is odakaptam a fejem: egy magas férfi állt ott. Alig tudtunk belőle kivenni valamit is, mégis tudtam, hogy Axe az.

Elindult felénk. Sam kitépte kezemből a táskát, és futásnak eredt.

Nagy levegő. Átélés.

Kilencéves koromban egy seggfej drogos úgy belerúgott Xénába, a macskámba, hogy a falnak repült. Hatalmasat nyikkant az aprócska test. Rögtön odaszaladtam hozzá, a karomba kaptam, ő pedig csak nézett rám sárga szemével. Vékony, fájdalmas kis hangokat hallatott, a hátsó lába furcsa szögben állt. Beszaladtam vele a szobámba, és magamra zártam az ajtót. Az ágyamba tettem, betakartam, fekete bundás fejét simogattam. Akkor tényleg azt hittem, hogy túléli… de ő csak egyre jobban szenvedett. Még akkor is gyengéden cirógattam, amikor már nem emelkedett a mellkasa, a szeme pedig mereven bámult rám vissza.

Könnyek csorogtak végig az arcomon, torkomat egyszerre facsarta izgalom és szomorúság. Be fogja kajálni? Elég jól adtuk elő az előbbi jelenetet, hogy…

Átkaroltam magam, zokogva hátráltam pár lépést.

A második felvonás előkészítve, most már csak rajtam múlik az előadás sikere.

Húszévesen az egyik átadás során az egyik beállt dílerem megtámadott: egy híd alá beszélte le a találkozót. Odamentem, mire rám vetette magát a fekete éjszakában, késével megvágott a szemem alatt, majd a nyakamhoz szorította, miközben habzó szájjal cincálta a ruhámat…

Egész testem remegni kezdett.

A megmentőm elém sietett.

– Jól vagy? – És közben Sam után nézett, aki ekkor tűnt el a kanyarban.

Válasz helyett még egy lépést tettem hátra. Pedig más esetben egy ilyen férfitól biztosan nem hátrálnék el: széles válla kitöltötte az elegáns ingét, az anyag alatt pedig sejteni lehetett az izmok feszes összhangját. Félhosszú, fekete hajával, feje mögött az egyik utcalámpa glóriájával egy bukott angyal képét idézte.

– Jól vagy? – ismételte egy fokkal gyengédebben, hangja mély morajlás.

Megráztam a fejem. Szorosabban karoltam át a felsőtestemet, ujjaim között gyűrődött a puha vászoningem.

Zihálva kapkodtam levegő után.

– Hívom a rendőrséget, oké?

– Nem – sikkantottam. – A rendőrséget ne! Kérlek! – motyogtam, tenyeremmel letörölve a nedves cseppeket az arcomról. Remélem, a vízálló sminkem így is tökéletes marad.

Tekintetéből nem tudtam olvasni, arca árnyékban maradt a háta mögül jövő fénytől.

– Nem lehet – ráztam tovább a fejemet.

Megint sírva fakadtam, egyre csak gyűrve a felsőmet.

– Tudok valamiben segíteni? – kérdezte némileg tanácstalanul.

Szipogva az égre emeltem a tekintetem, reszketve letöröltem a könnyeim maradékát.

– Sajnálom, én csak…

– Szerintem normális, hogy megviselt a támadás. – Még egy lépést tett felém. Nem hátráltam el.

Élesen beszívtam a levegőt, libabőrös lettem a parfümje illatától. Füstös dohány. Az egyenetlen kövezetre pillantottam, amibe nemrég beleakadt a cipőm sarka, és majdnem kifordult a bokám.

Pórázra rakok egy tigrist… egy nagy és veszélyes ragadozót. Most jól kell szerepelnem, mert ha lebukok… azt nem élem túl. Tétovázás nélkül vágná el a torkomat, vagy engedne golyót a fejembe. A gondolat kéjes forróságként öntött el.

Döbbenten fordultam vissza hozzá.

– A táskámban volt mindenem!

– A nők általában a táskájukban tartják mindenüket – fűzte hozzá enyhe gúnnyal.

– Hogy fogok bejutni a lakásomba? Aminek így már a címét is tudja!

Hápogva lestem az utca másik végébe, ahol nemrég fordult le Sam.

– Nyugodj meg! – Megfogta a karomat, erő és gyengédség keveredett az érintésében. – Itt lakom abban a házban – mutatott a mellettünk lévő épületre. – Gyere fel, adok ruhát, fertőtlenítőszert, és segítek kitalálni valamit. Oké?

Beharaptam az alsó ajkamat – a karakteremnek ez a szokása, ha bizonytalan. Engem pedig már most irritált.

Felnéztem a magas, új építésű társasházra. Csupa ablakból állt, amelyek olyan tisztán ragyogtak, mintha mindennap lemosnák őket.

Nagyon aprót biccentettem, és elindultam. Lábaim még mindig remegtek, bukdácsolva haladtam – hogy tudtam ezt ilyen remekül átélni? Profi színész lehetne belőlem!

Axe egy kártyát érintett a bejáratnál lévő fekete panelhez, mire az üvegajtó kitárult előttünk. Két kamera is pásztázta a helyiséget.

A kinti meleget hűvösség váltotta fel.

Oldalt egy recepció, két kopasszal és egy jól öltözött sráccal, aki a telefonját szorongatva vette szemügyre a kettősünket.

– Szép jó estét, Mr. Smith. – Tényleg? SMITH? Kis híján felröhögtem. – Esetleg…

Elhallgatott, mert Mr. Smith tudomást sem vett róla. Talán rájött, hogy nem kéne kérdéseket feltennie.

Megálltunk a lift előtt, az ezüstje visszaverte a körvonalainkat. Axe egy fejjel tornyosult fölém, vastagságban pedig dupla akkora lehetett, mint én.

– Hogy hívnak? – kérdezte, tekintetét nem fordítva el a lifttől.

– Anna.

– Martin vagyok – fordult felém, a kezét nyújtva.

Hazug disznó! Úgy látszik, nem csak én adom ki magam másnak.

– Örülök, Martin. Bár jobban örültem volna, ha nem ilyen körülmények között találkozunk – suttogtam, lassan az övébe csúsztatva a kezem.

Meleg volt és érdes. Hamarosan a bőrömön is érezhetem a simogatását vagy a szorítását… Egy hosszú másodpercre összekapcsolódott a tekintetünk, áthatóan fürkészett, mintha átlátna rajtam. Ja, persze… Gyorsan visszakapcsolódtam a szerepemhez: vállamat lejjebb engedtem, és szorosan átöleltem a felsőtestem.

– Én is. Még szerencse, hogy tegnap éjjel csőtörés volt a mélygarázsban, ezért a külsőt kellett használnom.

– Szerencse.

Ja, valaki tönkrevágta a csövet, meg pár kamerát. Huligánok!

A lift halk kattanással megérkezett. Beszálltunk, kártyáját a panelhez érintette, aztán megnyomta az érintőkijelzőn a nyolcas gombot.

Túl közel álltunk egymáshoz, szálkás alkata kitöltötte a látóteremet. A lift másik oldalához lapultam. Egy kamera a sarokban.

– Mit kerestél erre?

– A barátnőimmel találkoztunk a Rogerben – fújtam ki a levegőt, mereven az ajtót bámulva. – Két utcával lentebb parkoltam, mert… az autóm kulcsa is benne volt! – szisszentem fel kétségbeesetten. – A francba!

– Nyugalom, ezeket meg lehet oldani.

Pityegés jelezte, hogy megérkeztünk. Az ajtók elegáns lassúsággal szétnyíltak, kisiettem az emeletre. Váratlanul értek a falakon lógó, rikító neonszínnel festett állatokat ábrázoló képek. Neonrózsaszín kutya, neonsárga farokkal, neonzöld háttérrel… annyira szar, hogy az már jó. A folyosó két oldalán még két kamera. Jól felszerelték az épületet.

Axe a nyolcvanegyes számú ajtóhoz sétált, ujját a kilincs feletti ujjlenyomat-leolvasóra tette. A gomb zölden felvillant.

Az első lépés megvan, beenged az életébe, megmutatja, hol lakik. Annyira könnyű, hogy az már szomorú. Többet vártam tőle.

Udvariasan előreengedett.

Csinos előtérbe jutottam, ahol egy kósza cipő sem hevert szerteszét, nemhogy egy ing, póló, akármi… steril, még az illat is az a levegőben.

Belépett mögöttem, és kikerült. Válla az én vállamhoz ért, közelsége miatt elhúzódtam, és a felkaromba markoltam.

– Fáradj beljebb! – invitált. – Kérsz valamit inni?

– Én azt hiszem, ideje lenne elmennem – motyogtam reszketegen, az ajtóhoz tolatva.

Cseppnyi értetlenséggel felvonta a szemöldökét.

– Csak most érkeztél, és nem is adtam neked ruhát – tette zsebre a kezét. – Mit csinálnál odakint az utcán ilyen szerelésben? Táska nélkül?

Ismét az ajkamat harapdáltam. Zavartságot színlelve fürkésztem a beépített szekrényt, melynek fényes felülete visszaverte a lámpák fényét.

– Megijedtél, mert egy idegen férfi lakásában vagy? – Hangjában jókedv bujkált. – Nem kell tartanod tőlem, ártalmatlan vagyok.

Magamban felnevettem. Legalább annyira az, mint én. Halloweenkor együtt öltözünk majd báránynak.

Hangosan kifújtam a visszatartott levegőt.

– Nem érzem jól magam. Csak szeretném visszaszerezni a dolgaimat, és hazamenni. De azt hiszem, erre keresztet vethetek – csóváltam meg a fejemet.

– Ha felhívnám a rendőrséget, akkor sem hiszem, hogy előrébb lennél. Nem valószínű, hogy megtalálnák – erősített meg. – Kérsz egy italt? Az segítene kikapcsolni.

Tétován beljebb léptem, az egybenyitott nappali-konyhába érkeztem. A hófehér padlón egy morzsát vagy egy árválkodó hajszálat sem lehetett látni. Minden ragyogott a tisztaságtól: a konyhapulton nem hevert egy joghurtos pohár, sem egy kés, esetleg más evőeszköz.

Lehet, hogy van egy másik lakhelye is? Ez is simán benne van a pakliban.

– Rum, whisky, gin?

– Gin, tisztán. – A pulthoz mentem. Lassan leengedtem az egyik karomat, az ingem kissé szétnyílt, belátást engedve dekoltázsom felső részére. – Esetleg kérhetek utána egy pólót?

Elővette az italt egy külön hűtőből, elém rakta két pohár kíséretében.

– Majd hozok egyet. – Töltött mindkettőnknek. – Egészségedre! – koccintotta poharát az enyémhez.

Lehúztuk az italt. Kesernyés aromája bejárta a számat, utána jólesően marta a torkomat, végül kellemesen felmelegítette a gyomromat.

– Mindjárt jövök – intett az emeletre vezető lépcső felé.

Otthagyott. Szemügyre vettem a lüktető kulcscsontomat, mármint azt a részt, amire ráláttam: Sam tényleg nem kímélt, úgy megharapott, hogy még mindig vérzett. Ezért megjutalmaztam egy virtuális buksisimivel. Bár holnap este kurvára utálni fogom, amikor fél kiló alapozót kell majd rákennem, hogy elrejtsem.

Miután végeztem a sebesülésem szemléjével, leültem a bárszékre. Begörnyedtem, a szemöldökömet pedig megemeltem, hogy a szemem nagyobbnak tűnjön.

Axe hamar visszatért: az inge ujját feltűrte, mindkét alkarján számtalan hegyes lángnyelvtetoválás futott. Egy szürke pólót hozott, és egy fertőtlenítőszeres flakont.

Lazán megállt előttem, gallérja alól kikandikált egy fekete rajz, a nyakáról tartott a válla felé, de nem tudtam kivenni, mit akar ábrázolni. A felsőt lerakta elém az asztalra, semmitmondó tekintete mit sem változott.

Ingereljük egy kicsit a tigrist, hogy lássuk, mit művel. Szuper csalit csináltam magamból, nézzük meg, mennyire harap rá.

Kezdődjön a játék!

Leszálltam a székről, ilyen közelségből a fekete tetoválást jobban szemügyre vehettem: apró pontok kapcsolódtak össze, azonban néhány helyen kimaradt pár milliméter, és nem értek össze. Cserébe ő is tökéletesen ráláthatott a ronda harapásra, meg a vérrel megfestett hófehér csipke melltartómra.

– Akkor átöltöznék – vettem el a felsőt. Engem figyelt, lélegzete elért hozzám. – Hol a fürdőszoba?

– Ezt meg kéne mutatni egy orvosnak. – Félrehúzta a blúzomat, mire elütöttem a kezét. Megpróbáltam hátralépni, de a bárszék megakadályozott a szökési kísérletben.

– Elég lesz ez, kösz – vettem el tőle a flakont.

Zöld szeme elsötétedett, vibráló elektromosság telepedett meg a levegőben.

Na, ez tényleg Axe.

Ez remek móka lesz!

Összehúzott szemekkel ellépett előlem, szabad utat engedett. Talán eszébe jutott, hogy most ő Martin?

– Ezen a szinten is van – nézett a fél szinttel lentebb lévő nappalira. – A hátsó ajtó.

Elindultam a mutatott irányba. A mérnökök valamit nagyon elbasztak: egy derékszöget se lehet találni a lakásban, ráadásul összevissza keveredtek a szintek. Az emelet lépcsője a nappaliba ért le, ahelyett, hogy a szoba külső pereméhez vezetne: akkor nem kellett volna még fél szintet megoldaniuk.

Káosz az egész.

Bementem a fürdőbe. Sem egy eltévedt fogkefe, sem egy szétszórt törölköző, sem egy megkezdett szappan. Semmi személyes. Fél éve költözött be – ennyi idő alatt azért az ember szétszór apró dolgokat, amik az ottlétét jelzik egy lakásban.

A tükörbe bámultam. Arcomról leolvadt a rámaszkolt kétségbeesés. Szerencsére a sminkem tökéletesen tartott, kibekkelte az első felvonás felkavaró indítását. Barna hajam kócosan keretezte az arcomat, szememben rémület pislákolt.

Ha lennének kritikusaim, biztosan megdicsérnének.

Lekaptam a vértől foltos felsőt, a földre hajítottam. Egy bevizezett törölközővel átmostam a sebet, utána ráfújtam a fertőtlenítőszert. Enyhén csípett.

Oldalra fordultam, mert a hátamon is mart valami. A bőröm egy része a jobb lapockámtól a derekamig lehorzsolódott. Szép volt, Sam!

Ismét felvettem az elesett kislány szerepét, mellemre szorítottam a pólót, és kitártam az ajtót.

– Martin! Tudnál nekem segíteni? – szóltam ki zaklatottan.

– Igen, persze – mormolta, csak úgy maga elé.

Visszamentem a túlzó fényekkel bevilágított fürdőbe, megálltam a csap előtt. Hamarosan meg is érkezett, a mosdó felett lévő tükörben szemügyre vettem az arcát. Egyenes, dacos orr, bőre alatt erősen kirajzolódott a járomcsontja, arcát érdes borosta takarta el, ajkai összepréselődtek, miközben a kérésemre várt.

– Megtennéd, hogy befújod a hátam? – nyújtottam át a flakont.

Elvette, és a csap mellett lógó törölközőért nyúlt. Vizet engedett rá, és óvatosan a sebre tette.

Felszisszentem – csak azért, mert egy törékeny virágszál így tenne.

– Sajnálom, nem akartam fájdalmat okozni – jegyezte meg minden együttérzés nélkül.

– Csak meglepett – biggyesztettem le az ajkam.

Simogató mozdulatokkal kitisztította a sebet, utána lefújta. Ideje megrántani a gyeplőt: leengedtem mellemről a felsőt, így ha a tükörbe nézett, tökéletesen láthatta áttetsző melltartómat. A póló ujját kerestem, de elég időt hagytam neki, hogy megbámuljon.

Tekintetünk találkozott. Nem a mellemet stírölte, hanem egyenesen a szemembe nézett.

Kirázott a hideg fürkésző pillantásától. Talán sejti, hogy mire készülök ellene? Gyanakodna? Elszúrtam volna valamit? Nem, az nem lehet. Soha nem hibázok. Elfordultam, gyors mozdulatokkal felhúztam a pólót.

Nem tágított mögülem, megvárta, amíg végzek.

– Továbbra is azt állítom, hogy azt a harapást meg kéne néznie egy orvosnak. – Nyugodt, mély hangja átrezgett a tagjaimon, ingerelte az érzékeimet.

Szembefordultam vele. Legszívesebben elküldeném a picsába, mert mégis mi alapján képzeli, hogy jobban tudja, mire van szükségem, mint én? De Anna nem tenne így.

Ettől függetlenül ő sem mehet kórházba.

– Köszönöm a tanácsot, de szerintem magától meggyógyul. – A pultnak döntöttem a fenekem, a testünk között alig pár centi akadt, pedig a fürdőszoba elég nagy volt ahhoz, hogy kényelmes távolságot tartson tőlem.

Jó jel, ha a közelemben akar inkább lenni.

– Fogalmam sincs, mit csináljak – nyitottam nagyra a szememet. Ja, hát ezt a kétségbeesett tekintetet napokig gyakoroltam a szobámban lévő nagy tükörben.

– Fel kéne hívnod a rendőrséget, ha nem is találják meg, tudnak másban segíteni – ismételte önmagát.

Pont ő biztat erre? Ez azért mókás.

– Nem tehetem – ráztam a fejem hevesen, zaklatottan. Levegő után kapkodtam.

Megemelkedett a szemöldöke.

– Azt nem lehet – suttogtam magam elé a mellkasára bámulva. – Nem tudom, mit tegyek. Így be tud menni a lakásomba, nála van a kulcsom és a személyim is.

– Van egy barátom, aki fel tudja törni a záradat, belülről pedig rá tudod tenni a reteszt. – Hátrébb lépett, majd elhagyta a helyiséget. Azt várta, hogy kövessem. A szememet forgattam. Lezsibbadtam az ilyen férfiaktól. Ezért kitalálok neki valami galádságot. – Ha szeretnéd, akkor felhívhatom.

Átment a konyhába, felvette a pulton hagyott telefonját. Meglepő módon a legújabb Apple termék – a mi köreinkben senki nem használ okostelefont, és a közösségi oldalakra sem regisztrálunk. Amennyire lehet, lekövethetetlenek próbálunk maradni a külvilág számára.

Leültem a bárszékre, miközben tárcsázott. Már majdnem nyúltam a ginért, hogy töltsek belőle, amikor rájöttem, hogy szerepben vagyok.

– Szia, Ste… Scott. Lenne egy feladatod. – Magamban jót mosolyogtam ezen a megszólításon. Barátként hivatkozott a férfira, de közben parancsot ad neki. Az ő szerepe még nem olyan jól kitalált, mint az enyém. – Fel kéne törni egy zárat. Jó. Mondom a címet – nézett rám.

– Georgina Ave huszonkettő per harminchárom – válaszoltam.

– A Georgina Ave huszonkettőnél találkozunk húsz perc múlva.

Köszönés nélkül lerakta a mobilt. Kibámultam az egész falat betöltő ablakon. A kilátás egyenesen a háborgó óceánra nyílt, a hullámok feketén fodrozódtak. Szívesen laknék egy ilyen helyen, de egy egységesebb kinézetű lakást választanék magamnak.

Olyat, ahol van tűzlétra, ami itt valamiért lemaradt.

– Kérsz még egy italt? – Hallottam, ahogy felemeli az üveget.

– Igen, tényleg segít kikapcsolni – fordultam vissza hozzá, egy apró mosolyt villantva.

Újabb kört töltött az alacsony peremű whiskyspoharakba. Átnyújtotta az enyémet. Megemeltem felé, és lehúztam a keserű alkoholt. Köhögtem utána, mintha marná a torkomat – ez az előbb kimaradt.

– Azért jobb estét is tudnék magam elé vizionálni – motyogtam, az ujjaim között forgatva a poharat.

– Mesélj, milyen neked a jobb este!

Az arcáról nem lehetett olvasni, a szemében viszont szikrát vetett valami hívogatóan sötét.

Jó az útvonal. Ezek szerint nem gyanakszik. Már-már elszomorító, hogy mennyire könnyű…

– Szeretek egy forró fürdőben ellazulva pihengetni, egy pohár borral, vagy egy jó könyvvel vagy… – haraptam el hirtelen a mondatot. Félrenéztem. Ha mázlim van, akkor még elvörösödnöm is sikerült.

Remélem, nem hagyja ki a lehetőséget.

– Vagy? – És bele is estél a csapdámba, nagyfiú!

Beharaptam az alsó ajkam, kislányos zavarral folytattam:

– Szerintem ezt a felsorolást te is tudnád folytatni, kár mondanom bármit is.

Értette a célzást. A pillantása, meglehet akaratlanul, de a számra vándorolt. Felkeltettem az érdeklődését. Vagyis az már a fürdőben is megtörtént, amikor megvillantottam a mellemet.

Váratlanul mozgásba lendült: zsebre rakta a telefonját és a kocsikulcsát.

– Ideje indulnunk. – Reszelős hangjától megbizseregtem.

Követtem kifelé a lakásból. Az előszobában lévő tükörben jól láttam az arcomon felsejlő győzelemittas vigyort.

Síkegyenes és kátyúktól mentes az utam.

Axe

A legjobb megoldás, ha villámgyorsan elhagyjuk a lakásomat. Anna célzásától, vagy inkább szégyenlős bakijától, minden vér a farkamba száguldott. Kiszolgáltatott és védtelen… ráadásul az adósom. Már a fürdőszobában túl közel kerültem hozzá: lágy illatú parfümje megszédített, csipke melltartóján átsejlő rózsaszín mellbimbóját szívesen megharapdálnám.

Ezzel semmi gond nem lenne, ha szabad préda lenne. De alig fél órája akarta egy barom megerőszakolni, tehát most bepróbálkozni nála súrolná a kőkemény bunkóság határát. Alapvetően tennék az incidensre, régen így is simán rámozdultam volna: minimum a fürdőszobapultnak nyomnám, hogy birtokba vegyem a száját, de úgy nézett rám, mint egy megrettent őzgida.

Simán bejött a lakásomba, csupán utána eszmélt rá, hogy mit is tesz.

Miközben hívtam a liftet, megpróbáltam ellazítani a tagjaimat. Ez egy új ország, egy új állam, egy új ember. Martin várna pár napot, mielőtt beakasztaná egy csajnak, akit bántalmazni akartak.

Anna megállt mellettem. Szürke pólóm lógott rajta, elveszett benne, ettől pedig még kiszolgáltatottabbnak tűnt.

– Mivel foglalkozik a barátod? – nézett rám nagy barna szemével.

Az ágyban is ilyen ártatlan bárányka lehet? Milyen mocskos dolgokra tudnám rávenni?

– Ki?

– A barátod. Akivel az előbb beszéltél, és aki képes zárakat feltörni – motyogta enyhén megzavarodva.

Megállt a lift, beszálltunk. Megnyomtam a nullás gombot.

Profi bűnöző – ezt hogyan tudnám szebb papírba csomagolni?

– Lakatos.

Anna hümmögött a lift másik felébe húzódva. Jó ötlet távolságot tartania tőlem.

Megcsókolhatnám, és behajthatnám rajta az adósságát. Magam elé térdeltetném, belemarkolnék a hajába, és a puha ajka közé nyomnám a farkamat. Addig, hogy elérje a garatját, makkomat ingerelné a nedves, meleg torok. Dugni kezdeném a száját, egyre inkább fuldokolna, és ettől nagyokat nyelne, szeme könnybe lábadna, öklendezne, de ez nem állítana meg, addig folytatnám, ameddig…

Ezt jobb lesz elengednem.

Egy időre.

Kiszálltunk. A kültéri parkoló felé irányítottam.

Sportkocsim mélykék fényezése ezüstösen csillogott az éjszakai lámpák fényében. Kitűnt a többi luxusjárgány közül áramvonalas, alacsony termetével. A felnik ragyogtak, mintha újak lennének, pedig fél éve vettem. Tegnap járta meg a szokásos heti nagytakarítását.

Beszálltunk, majd gázt adtam. A lakása felé vettem az irányt.

– Én is el tudnék képzelni egy jobb estét – törtem meg a csendet.

– A tied milyen lenne? – nézett rám megint azzal az átkozottul naiv arcával, amitől megint elfogott a vágy, hogy magam elé térdeltessem. Az arcára élveznék el, fehér ondóm összeragasztaná fekete szempilláit.

Ezt a magasan repülő labdát már-már sértés lecsapni is.

– Nem rajongok a forró fürdőért, nekem elég a zuhany. A megfelelő partnerrel. – Az arca két oldalán piros foltok terjedtek szét. Elfordult, és inkább az ablakon kibámulva fürkészte a mellettünk elsuhanó házakat.

– Azt hiszem, mindenkinek fontos a megfelelő partner – suttogta, ölében tördelve az ujjait.

– Ez egy elég meghatározó szempont.

Némán haladtunk az utakon, nem zavartunk bele a rádióból halkan szóló slágerekbe. A lakásnál már Stefan… vagyis Scott várt minket. Fekete rövid hajával, mélyen ülő sötét szemével, fekete ruhájában úgy festett, mint egy betörő, nem pedig úgy, mint egy lakatos. A lábánál egy bőrtáska pihent, amiben a szerszámait tartotta.

Összecsapta két lapaj tenyerét.

– Na, lássuk azt a zárat! – Alaposan végigmérte Annát. – Kizártad magad?

– Mondhatjuk így is – válaszolt remegő hangon. Felém lépett, talán biztonságot remélve.

Vicces. Annyira van mellettem biztonságban, mint amennyire egy állami börtönben lenne a rabok között.

Végül erőt vett magán, és bátorságot merített valamilyen rejtett tartalékából. Felbotorkált a lakóépület lépcsőjén, aztán beütötte a kódját. A kapu kinyílt, mi pedig követtük Scott-tal, aki miután megbámulta a fenekét, egy bárgyú vigyorral rám kacsintott. Gondolom, az járt a fejében, hogy felmegyünk vele, aztán partiba vágjuk.

A házba lépve azonnal megcsapott a friss festék szúrós szaga. Nemrég vakolták újra a falakat, a burkolatot fehér cseppek tarkították. Ettől nem lett jobb a hely összhatása: a kopott szemetesek és a cipőm alatt lévő repedt műkő olcsó hatást tett. Kacskaringós bérház, aminek minden sarkát lehetne rejtőzködésre használni.

Anna lehívta a liftet. Kissé döcögve érkezett meg. Festés helyet költhették volna a régi szerkezet felújítására a pénzt.

Kinyílt az ajtaja, Anna vezetésével mindannyian beléptünk. A szűk helyet alaposan kitöltöttem a „barátommal”, nem meglepő módon a nő inkább felém lépett, melle a felkaromnak simult.

Ha más helyzetben lennénk, ezt egyértelműen felhívásnak venném. Scott már ezt is felhívásnak vette, a vigyora semmit nem változott, képzeletben már legalább harminc különböző pózban megdugta.

Anna a falnak és nekem préselődött, szeme ide-oda cikázott, már-már hallottam a dübörgő szívdobbanásait, melyek beleolvadtak a lift kerregésébe. Hát igen, a barátom egy kivénhedt rókára hasonlított, aki falatozni szeretne a fiatal pipiből.

A szerkezet nagy kattanással megállt. Anna kirobbant mellőlünk, megtorpant az egyik ajtó mellett, az alsó ajkát rágicsálva rámutatott.

– Félre, kicsikém, engedj csak ide! – térdelt le Scott a nő mellett. – Jól értek a lakatokhoz! – Azzal a vele egy magasságban lévő ölére nézett. – Bármilyen lakathoz. Jó szerszámom van hozzá!

Anna hatalmasat nyelt, és két lépést is hátrált. A szűk folyosót megvilágító lámpa fényében lassan kísértetté sápadt.

Elgondolkodtam rajta, hogy elkapom Scott nyakát, majd a falhoz vágom, és szépen elmagyarázom neki, hogy fogja be a pofáját. De ezzel nem lennék előrébb. A csajnak nincs szüksége több erőszakra. Ezért zsebre tett kézzel a falnak dőltem.

A „barátom” megvizsgálta a valódi zárat. Nem vette elő a zárszerkezetnyitó szettet, hanem rögtön a nehéz fegyverzetet választotta: előkapta a fúrót.

Felzúgott az eszköz, szétpattant a zár, kitárult előttünk az ajtó.

Felkelt a földről.

– Szezám, tárulj! – intett karjával a sötét lakásba.

Anna zavarodottan lesett hol rám, hol pedig Scottra, hol pedig az ajtóra.

– Le is tudod cserélni egy másikra? – kérdezte.

– Minek nézel te engem, egy…

– Ste… Scott kiváló lakatos, biztosan boldogul ezzel is – vágtam a szavába.

A „barátom” nagyot bólintott, leolvadt róla a kaján vigyor.

– De ilyenkor nincs nyitva egy bolt se, ahol új zárat tudna venni. Holnap reggel megcsinálja neked szívesen, ugye? – A kérdezett összeszorított szájjal bólintott megint. – Addig viszont nem maradhatsz itt egyedül. Az a barom tudja, hol laksz, és nem biztos, hogy megállítja a retesz és a lánc.

Nagyokat pislogott. Fáradtan beletúrt gesztenyebarna hajába. Körbenézett a félhomályos folyosón, aztán rajtunk állapodott meg a tekintete. Végképp csődöt mondhattak a gondolatai, mert nem reagált.

Vártam, hogy megkérjen. Ez a lehetőség már a saját lakásomban is megfogalmazódott bennem: fel akartam neki ajánlani, hogy nyugodtan maradjon nálam éjszakára. Valamivel csak elütnénk az időt reggelig…

Ez viszont túl konkrét lenne. Axe gondolkodás nélkül megmondaná neki ezt, Martinban azonban van némi empátia.

És amúgy is, biztos nagyobb biztonságban érzi magát a saját lakásában. Arról nem beszélve, hogy ha nincs itt, simán kipakolják reggelig.

A francba is! Miért is foglalkozom vele? Oké, megmentettem, megsajnáltam, de simán magára hagyhatnám, hogy csináljon, amit akar.

Tanácstalanul végighúzta kezét kecses nyakán, csipkébe bújtatott melle körvonala átsejlett a pólóm alatt… A farkamat is ilyen tanácstalanul fogná meg? Nekem kéne megmutatnom neki, hogy mit kezdjen vele? Szívesen megtanítanám rá, mennyi fér be a torkába. Mindig több, mint amennyit gondolnának.

Végül is, ráérek. Az adósságát valahogyan be kell hajtanom.

– Akkor itt maradok – sétált az ajtóhoz. – A lánc és a retesz elég lesz.

– Húzd rá, szívesen megmutatom, mekkora munkámba kerül beszakítani, baby – vigyorgott rá Scott.

Anna összerándult erre a kijelentésre, arcára a totális összeomlás ült ki.

– Akkor… – kezdte sírós hangon.

– Menjünk be – vágtam közbe, mielőtt zokogásban tör ki.

Szó nélkül bevonult, ezzel pedig el is tereltem a figyelmét kilátástalan helyzetéről. Ennyire lesokkolta a támadás? Ott az utcán úgy reszketett, mintha több száz volt rázná, a kétségbeesés továbbra sem tűnt el az arcáról.

Scott rám kacsintott, engem meg újra elfogott a vágy, hogy felkenjem a falra. Követtem, meg a barátom is, aki maga után bereteszelte az ajtót. Erre a hangra Anna hátrafordult, szeme tágra nyílt a rémülettől. Belekapaszkodott a felsőjébe, ujjai elfehéredtek a szorítás erejétől.

Láttam, ahogy lejátszódik a fejében, hogy mi is elkaphatnánk. Leszoríthatnánk a földre, és egymás után megerőszakolhatnánk. Innen elszökni sem tudna, ráadásul egy autójából kiszálló járókelő sem tudná megmenteni…

– Akkor mi lesz? – törte meg a fagyott csendet Scott.

A legjobb emberemet hívtam ide: ha szar van, ő simán rápakol egy pluszadagot, ahelyett, hogy befogná a pofáját. A felsője aljához nyúlt. Ő a kurvákhoz van szokva, akik pénzért bármit bevállalnak, nem pedig az olyan nőkhöz, akiknek udvarolni kell, mielőtt bármit bevállalnának.

Anna levegőt sem vett. Ha tovább folytatja ez a barom, nem zokogni fog, hanem pánikrohamot kap.

– Elég volt – szóltam rá csendesen. – Húzz el! Holnap reggel nyolcra hozd ide az új zárat.

– És ha valaki más betöri a zárat és a láncot? – nyerte vissza a lélekjelenlétét a nő.

– Itt maradok veled.

Rám nézett, aztán Scottra, majd az ajtóra. Az esélyeit latolgatta. Meg azt, hogy melyik a veszélyesebb: ha én maradok vele, vagy az, hogy visszatérhet az a seggfej, aki elkapta az utcán.

Kinézetre nyerőbb vagyok. Személyiségben? Az már nem olyan biztos.

Beharapta az ajkát.

– Én nem tudom, hogyan köszönhetném meg neked ezt a segítséget, és azt se…

– Mondjak pár példát? – szakította félbe Scott sértődötten. – Például a férfiak nagyon szeretik, ha leszop…

– Húzz el! – parancsoltam rá, jóval durvábban, mint az előbb.

Anna fülig vörösödött, mint egy szende szűz, aki most jött rá, hogy a férfiak tényleg szeretik, ha leszopják őket. Az este további részében szívesen felvilágosítom ehhez hasonló örök igazságokról.

A „barátom” további incselkedés nélkül távozott, kissé becsapva maga után az ajtót. Valószínűleg a szívére vette, hogy kimarad a buliból.

A megbuherált ajtóhoz léptem. Ezt zárral együtt se lenne nagy kunszt berúgni. Beakasztottam a láncot, kattant a retesz. Szembefordultam Annával, aki sötét nappalijának küszöbén álldogált. Egy ócska lávalámpa tüzes színe bukkant fel mögüle, a benne keringő narancs a kékkel harcolt. Az egyetlen haszna annak a darabnak, hogy Anna sápadt bőrére érzéki árnyakat festett, amiket nagyon szerettem volna megcsókolni.

Mivel is kezdjem az adósságom behajtását? Fordítsam szembe a fallal, hogy hátulról vehessem birtokba a kecses testét, vagy nyomjam a térdére, és keféljem addig a torkát, ameddig az arcára nem tudok élvezni, ahogy már elterveztem?

– Huh, figyelj! – fújta ki hosszan a levegőt. – Sok volt nekem ez mára. Nagyon hosszú volt ez az este.

Körbenézett, kezével a jobb napokat látott szürke kanapé felé intett.

– Alhatsz az ágyamban, én majd itt leszek a kanapén. Végül is, nagyon kedves tőled, amit tettél értem. Jó?

– Szerintem mindketten elférünk az ágyadban.

Martint szabadságra küldtem. Jobban szeretek Axe lenni.

Erre úgy bámult rám, mint egy kitömött állat. Talán végre leesett neki, hogy nem csak a két szép szeméért segítek.

– Jobb lesz, ha elmész – kaparta össze magát.

Elkezdtem kigombolni az ingemet. A kezemet figyelte. Egy másodpercre sem vette le a tekintetét róla.

A légzése egyre gyorsult. Vagy retteg tőlem, vagy kíván.

– Úgy értettem, aludhatunk egy ágyban – szólaltam meg halkan. – A kanapé túl közel van az ajtóhoz. Ha bejönne valaki, nem túl biztonságos. – Mondjuk, azt csak hangosan tudná megtenni.

Végeztem a gombokkal. Szemügyre vette kidolgozott izmaimat, aztán a mellbimbómban lévő karikát. Alaposan megbámult, főleg a derekam oldaláról a nadrágomba futó nonfiguratív tetoválást.

Szórakoztatott ez a játék. A bárány szembekerült a gonosz farkassal, aki egyszerre csalogatja és elrémiszti. Kíváncsi, hogy mit tudok neki nyújtani… és arra, hogy vajon élvezné-e, ha kihasználnám a létező összes módon. Nagyon is jól állna neki az alárendelt szerep.

– Nem vagyok benne biztos, hogy az olyan jó ötlet – rázta meg a fejét. Elfordult tőlem, járkálni kezdett az aprócska nappaliban, aminek nagy részét a kopott kanapé tette ki, meg egy fotel. – Azt hiszem, aludnom kell. Ez az este nagyon hosszú volt – állt meg ismét velem szemben.

A zavartsága felizgatott: kedvet kaptam pontot tenni az este végére. Elég lenne elkapnom, és a falnak szorítanom. Vajon sikítana vagy behódolna? Ha lecsapnék buja ajkára, akkor ellökne vagy visszacsókolna?

Tartozik nekem. Sokkal. Itt az ideje, hogy kapjak valamit az elszúrt estémért. Talán annyi engedményt adok neki, hogy megválaszthatja, mivel kezdi, a punciját ajánlja fel, vagy a száját.

– Nem foglak megerőszakolni. Mondtam, hogy ártalmatlan vagyok. – És kibaszott hazug, de ezt nem kell tudnia.

Ahogy kimondtam ezeket a szavakat, összerándult. Karjával esetlenül átkarolta magát.

– Aludni fogunk – jelentettem ki. Az övemhez nyúltam.

– Nem tudok… – Váratlanul leengedte a karját, és levette a pólóját. – Tessék, ezt felveheted az alváshoz!

Velem szemben állt egy átlátszó melltartóban meg egy nagyon szűk szoknyában, pirosan világító sebesüléssel. Jó lenne rá valami tapasz. Szálkás izmaira a bordájánál kék fényt vetett a lámpa. Ha tényleg aludni akar, akkor miért húz fel?

Ő is rájött, hogy nem ez volt élete legjobb döntése. Az arca kipirosodott. Aranyos bárányka… kár, hogy az aranyossága csak arra sarkallt, hogy csúnya dolgokat tegyek vele. Először a punciját dugnám lucskosra… utána átraknám a seggébe. Vágytól nyöszörögve nyársalná fel magát, miközben a fájdalom összekeveredne az élvezettel. Már ő maga sem tudná, hogy azért könyörögjön, hogy megálljak, vagy azért, hogy abba ne hagyjam?

Victoria

Besiettem a szobámba, magára hagyva a férfit. A ruhásszekrényemhez mentem, és nagyon, nagyon, nagyon lassan kerestem valami felsőt. Arra számítottam, hogy Axe felajánlja, hogy a nappaliban alszik a kanapén… nem így lett. Esze ágában sem volt felajánlani.

Ha azt mondanám, aludjon ő a kanapén, biztosan nemet mondana. Valószínűleg a parancsolgatásom is idegesítené – és csak azért sem tenne így.

Nem fekhetünk ketten egy ágyban.

Én nem vagyok olyan naiv, mint Anna – abból tuti szex lenne. A nagy és veszélyes Axe, könnyedén besétált a csapdámba, és még csak meg se fordult a fejében, hogy most átbasszák a fejét. Ez a férfi uralta valamikor Las Vegast… erre tessék. Azt teszi, amit én akarok.

A szexet el kell odáznom. Az Axe-hoz hasonló pasiknak egy nő max’ egy éjszakára kell, vagy nagyon max’ kettőre, majd szállnak is tovább.

Ha lefekszem vele, elintézi holnap a zárat, és ennyi, megy is tovább, és nem is látom többet. Ez pedig édeskevés a tervemhez.

Levettem egy sárga pólót az egyik polcról. Nem sok ruhát készítettem be, remélem, a férfinak esze ágában sincs benézni a szekrénybe.

Elindultam a nappaliba, viszont az ajtót kitárva Axe-ot találtam a túloldalon. Felvette a szürke pólót, és megszabadult a nadrágjától. Hátrébb léptem. Ez így egyre rosszabb irány.

Lustán felmérte a terepet, végül rám nézett. Már ettől felforrósodtam. Tagadhatatlanul szexi. Mint a tigrisek: nagyon szeretnéd megsimogatni, pedig tudod, mekkora hiba is lenne.

Egy ilyen állat előtt húscafatot húzogatni nem a legjobb játék… ha kiderül, hogy átvertem, akkor nagyon csúnya halált fogok halni. Nemcsak elvágja a torkomat, hanem valószínűleg napokig kínozni fog. Ha lebuknék, nem kímélne, nem udvariaskodna… leteperne, és belém préselné a farkát. Alhasamba bizsergés költözött.

Nem eshetek ki a szerepemből! Nem felejthetem el a tervemet!

– Figyelj, tudod, az a típusú lány vagyok, aki legalább a harmadik randiig vár a szexszel – motyogtam némi zavarral a hangomban.

Kínzóan lassan felvonta fekete szemöldökét.

– Ez tiszteletre méltó. Most dicséretet vársz tőlem?

Köcsög! Úgy látszik, eddig uralkodott az igazi énje felett.

– Az egy börtöntetoválás? – mutattam az alkarjára.

Összepréselte az ajkait. Ja, hát nem börtöntetkó, de meg akartam kóstolgatni, kíváncsi voltam, mit reagál, ha a régi életére célzok.

– Nem, nem az. – A hangja megváltozott, ingerültnek hallatszódott, és az izmai is megfeszültek a bicepszén. – Honnan ismered a börtöntetoválásokat?

– Egyszer olvastam róluk egy cikket.

Meg persze olyan emberek között mozgok, akik közül páran már ültek börtönben, szóval messziről kiszúrom, ha egy nehéz fiúval van dolgom, és rólad, cicám, pontosan tudom, hogy az vagy, akárkinek is akarod magad előadni.

Játsszunk csak! Te játszod a hétköznapi férfit, én meg a naiv csajt.

– Nagyon nehéz estém volt. Alig két órája meg akartak erőszakolni. Nem hiszem, hogy képes lennék veled egy ágyban aludni – vetettem be a sokat gyakorolt pillantásomat.

Gyötrően sokáig figyelt.

– Sokkal tartozol nekem. – Elfordult, és távozott a nappaliba.

Vigyorogva csuktam be az ajtót. Örömömben ugrálni akartam. Nyert ügyem van!

Egész éjjel nem aludtam – éjszakánként amúgy sem alszom. Néha-néha kipillantottam az ablakon, hogy megnézzem, Sam valóban kint dekkol-e az autóval. Kint volt. Merészelne máshol lenni… A másik verőemberem, Decat pedig folyamatosan a „B” szökési tervemet biztosította.

Tartottam tőle, hogy Axe az ágyamba mászik az éjszaka közepén. Sajnos kulcsról nem gondoskodtam a zárba. Nem mintha egy kulcs eltántorítaná, ha be akarna jutni valahova.

Mennyivel könnyebb lenne megölni…

Reggel hét is elmúlt, mire kikeltem a rózsaszín, vékony takaró alól. Elhúztam a fehér baldachin szart, ami lelógott az oldalain, és félrelöktem a két plüsskutyát.

Összekócoltam a hajamat, megharapdáltam az ajkaimat, és kerestem egy lenge sortot. Zöld színe idegesítően elütött a sárga pólómtól: akár egy levélre szállt méhecske.

Kimentem a nappaliba. Axe már a kanapén ült, és a telefonját nyomkodta.

– Jó reggelt – köszöntem rá.

– Helló. – Rekedt-komor hangjától még jobb kedvem lett.

Egy törölközőben üldögélt. Ezek szerint lefürdött, és ezek szerint nem az a fajta ember, aki engedélyt kér bármire is.

A nyakán lévő egyszerű, mégis érdekes tetoválás egy hálót adott ki, a kulcscsontja felé hajlott, és körbefont egy lőtt seb után maradt heget. A derekán lévő ismételten elveszett a rózsaszín pamutba. Hol lehet a vége?

A nyál összefutott a számban, amikor az ablakon betűző halvány fény megcsillant a mellbimbóján lévő karikán. Szívesen körbetekerném a nyelvemmel és megrángatnám, közben azt figyelném, hogyan akad el a lélegzete, és mennyire sötétedik el a tekintete a vágytól. Nem kímélném, durván húznám meg, hogy fájjon neki.

Egy veszélyes ragadozóval szórakozom… A torkom kiszáradt a vágytól.

– Szeretnél valamit reggelizni? Úgy érzem, ez a minimum, amivel szolgálhatok neked a segítségedért.

– Valóban ez a minimum. – Végre letette a mobilját, kitüntetett a figyelmével. – Mindent be fogok rajtad hajtani.

Juj, ettől most félnem kéne?

– Basszus! – szisszentem fel. – Kölcsönadnád a telefonodat? Le kell tiltanom a bankkártyámat! Ezt elfelejtettem éjjel!

Szó nélkül felém nyújtotta a készülékét.

Visszamentem a hálóba, és gyorsan megnéztem, miket böngészett – összetörne a szívem, ha pornót, vagy ha csajoknak írogatott volna. Ja, nagyon összetörnék… Szerencsére nem ezeket lapozgatta, hanem híreket olvasott. Jófiú!

Tárcsáztam, majd valóban letiltottam azt a bankkártyát, amit az egyik bárban dolgozó lány személyiével készítettem pár napja.

Az ördög a részletekben rejlik.

Visszamentem hozzá a félhomályos nappaliba. Ridegen fürkészett, karját összefonta a mellkasa előtt.

– Köszönöm. – Visszaadtam a telefont. – Reggeli! Mit ennél? Van csokis müzlim.

Felvonta a szemöldökét, mint aki nem biztos benne, hogy ezt komolyan gondoltam. Márpedig igen.

Ha lehetséges, még ridegebb lett a pillantása.

– Egyre több mindennel tartozol. Kávé azért lesz?

– Az mindenféleképpen – kacsintottam rá.

Átmentem a konyhába, tejet vettem elő a hűtőből, az egyik polcról meg levettem két müzlis tálat. Hamar összedobtam az egyszerű reggelit, ennél többet tőlem ne is várjon.

Szervíroztam őket a kanapé előtt lévő kisasztalra, és letérdeltem a földre.

– Könyvelőként dolgozom. Szívesen segítek, ha problémád lenne az adó-visszatérítéssel, vagy valami biztosítással, vagy ha éppen céget szeretnél alapítani, vagy ha már van céged – tűrtem egy tincset a fülem mögé.

Evett egy falatot.

– A tartozásodat inkább másképpen hajtom be. – Eltökélt hangjától megbizseregtem. Annyira magabiztos. Olyan rohadtul az. Pedig éppen az orránál fogva vezetik.

Némán ettünk, közben fél szemmel mindketten a másikat méregettük. Túl közel ültem le hozzá: a köztünk lévő félméternyi távolságon átrezgett a belőle áradó férfiasság, amely térdre akart kényszeríteni. Nem mintha valaha is hajlandó lennék térdre kényszerülni… előbb fog ő a combjaim között készségesen lefetyelni. Ébenfekete tincsei az arcába hullottak, pár napos borostája cirógatásért könyörgött. Már-már szúrták is tenyeremet a tüskék.

A piercingje se hagyott nyugodni. Hideg fém a forró húsban. Vajon a farkában is van? Ha minden jól megy – és miért is ne menne jól –, akkor a közeljövőben választ kapok erre a kérdésemre.

A merengésből élénk telefoncsörgés rázott fel. Scott érkezett meg. Egy valódi seggfej, ő még nem váltott úgy szerepet, mint Axe. Valószínűleg soha nem is fog tudni. Nem is értem, miért gondolta azt a férfi, hogy jó ötlet őket is magával hoznia.

Bekopogott az ajtón, és amikor kinyitottam neki, egy lendületes mozdulattal lerakta az új zárat a küszöbre, mintha azt mondaná: „Rohadj meg, megcsinálom!”

Utána beljebb lépett, és végigmérte Axe-ot. Látszott, hogy nagyon mondana valamit a főnökének, de inkább csendben maradt.

Azt csiripelték a kismadarak, hogy az egyik emberének kinyomta a szemét. Érthető, miért nem mer még viccelni sem vele.

Halkan, magában morogva guggolt le a kilincshez. Vajon sikerül normálisan összeraknia azt a zárat? Vagy hívnom kell egy valódi lakatost?

Axe mereven ült tovább a kanapén, szótlansága feszítette az idegeimet. Inkább kimentem az aprócska konyhába, hogy mindenkinek főzzek egy kávét. Az exbandavezér pedig végre felöltözött – a nappalim kellős közepén, nyitott ajtónál. Szabadon végignézhettem a műsort. Sajnos arra a kérdésemre még mindig nem kaptam választ, hogy a derekáról lefutó minta hol ér véget.