Susan Carlisle

Közel a karácsony

Kate Hardy

Mikulás doktor

Laura Iding

Meg tudsz bocsátani?

Minden jog fenntartva. Jelen kiadvány bármely részét tilos a kiadó írásos engedélye nélkül módosítani, sokszorosítani, bármilyen elektronikus vagy gépi formában és egyéb módon közzétenni vagy terjeszteni, beleértve a fénymásolást, felvételkészítést és mindenfajta információtároló vagy -visszakereső rendszert; kivételt képez a kritikus, aki kritikájában rövid szakaszokat idézhet belőle. Ez a kiadvány a Harlequin Enterprises ULC-vel létrejött megállapodás nyomán jelenik meg. Jelen mű kitalált történet. A nevek, személyek, helyszínek és események a szerző képzeletének termékei, vagy fiktív módon alkalmazza őket. Bármely hasonlóság élő vagy halott személlyel, üzlettel, vállalattal, eseménnyel vagy helyszínnel teljes mértékben a véletlen műve, és nem a szerző szándékát tükrözi.

§ All rights reserved including the right of reproduction in whole or in part in any formWithout limiting the generality of the foregoing reservation of rights, no part of this publication may be modified, reproduced, transmitted or communicated in any form or by any means, electronic or mechanical, including photocopy, recording or any information storage and retrieval system, without the written permission of the publisher, except for a reviewer, who may quote brief passages in a review. This edition is published by arrangement with Harlequin Enterprises ULC. This is a work of fiction. Names, characters, places and incidents are either the product of the author’s imagination or are used fictitiously, and any resemblance to actual persons, living or dead, businesses, companies, events or locales is entirely coincidental and not intended by the author.

© Susan Carlisle, 2020 – Vinton Kiadó Kft., 2025

Eredeti címe: The Single Dad’s Holiday Wish (Harlequin Mills & Boon, Medical Romance)

Magyarra fordította: Kiss Klára

© Pamela Brooks, 2006 – Vinton Kiadó Kft., 2025

Eredeti címe: Their Christmas Dream Come True (Harlequin Mills & Boon, Medical Romance)

Magyarra fordította: Simon András

Második, átdolgozott kiadás. (Első megjelenés: 2012)

© Laura Iding, 2010 – Vinton Kiadó Kft., 2025

Eredeti címe: The Nurse’s Brooding Boss (Harlequin Mills & Boon, Medical Romance)

Magyarra fordította: Mészáros Éva

Második, átdolgozott kiadás. (Első megjelenés: 2013)

Nyomtatásban megjelent: a Szívhang különszám 89. számában, 2025

Átdolgozott kiadás

ISBN 978-615-108-087-0

A HARLEQUIN ® és ™ a Harlequin Enterprises Limited vagy a konszern leányvállalatai tulajdonában álló védjegy, amelyet mások licencia alapján használnak.

Magyarországon kiadja a Vinton Kiadó Kft., 2025

- A kiadó és a szerkesztőség címe: 1118 Budapest, Szüret u. 15.

- Felelős kiadó: dr. Bayer József

- Telefon: +36-30-300-9899; e-mail-cím: info@vintonkiado.hu

Kiadónk újdonságairól, a megrendelési lehetőségekről honlapunkon is tájékozódhat:

www.vintonkiado.hu

Az e-book formátumot előállította:

www.bookandwalk.hu

Susan Carlisle

Közel a karácsony

1. FEJEZET

Dr. Liz Poole a nagy rendezvényterem egyik sarkában állt, és figyelte a többi vendéget. Semmi keresnivalója itt, elvégre ő nem egy partiarc. Valójában még mindig ugyanolyan suta az emberi kapcsolatokat illetően, mint fiatal lányként. Ilyenkor hiányzott leginkább a nővére, Louisa, aki minden társaság lelke volt. Jóllehet ő nem jött volna el ide. Túl unalmasnak találta volna.

Liz sem akart eljönni, de Melissa, a recepciós rábeszélte, hogy vegyen részt a karácsonyi partin. Melissa folyton a fülét rágta, hogy többet kellene kimozdulnia, találkoznia kellene emberekkel. Különben még remete lesz, egy olyan nő, akinek nincs senkije, csak egy macskákkal teli háza. És Liznek még csak macskája sem volt. Hogy legalább egy időre kifogja a szelet Melissa vitorlájából, úgy döntött, részt vesz az alabamai Decaturban, a Riverside Country Clubban rendezett partin.

A partit az egyik helyi vállalkozó szervezte, hogy köszönetet mondjon azoknak az önkénteseknek, akik az elmúlt évben segítettek a fesztiválokon és más hasonló rendezvényeken. Liz – a beosztása függvényében – gyakran vállalt orvosi ügyeletet ezeken az alkalmakon.

Önkéntes munkája mellett tagja volt a sakk- és a könyvklubnak is.

Hogy legyen mit csinálnia, kortyolt egyet rózsaszín szénsavas italából. A vacsorát néhány perc múlva felszolgálják, és amint annak vége lesz, olajra léphet. Már a gondolattól is, hogy a vacsoránál az asztalszomszédaival beszélgetnie kell, émelygés fogta el. Kétségbeesetten nézett körül, lát-e valakit, aki mellett helyet foglalhatna. Miért hagyta rábeszélni magát, hogy eljöjjön ide? Melissa érvei csengtek a fülében. „Mert ez előnyt jelent a munkahelyeden, és a közösségnek is tevékeny tagja leszel. Többet kell kimozdulnod.” A barátnőjének kétségtelenül igaza van, de ez nem vigasztalta Lizt.

Éppen a minap mondta neki az anyja, hogy nem kellene így magába zárkóznia. Talán örülne, hogy ő ma este eljött ide. Liz egyre nehezebben tudott megfelelni az anyjának, aki a szeretetével és az ügybuzgalmával néha valósággal megfojtotta.

A helyi önkéntes szervezet elnöke megkocogtatta a poharát, hogy felhívja magára a figyelmet. – Szeretnék köszönetet mondani mindenkinek, aki ma este megjelent – kezdte. Egyenesen Lizre nézett. Valószínűleg meglepődött, hogy itt látja, hiszen a lány határozottan visszautasította a meghívást, amikor előző nap telefonon invitálta, ahogy az évek során oly sokszor. – Szeretnénk megköszönni az elmúlt évben a közösségért tett szolgálataikat, és reméljük, hogy továbbra is segíteni fognak – folytatta a férfi. – Szeretném emlékeztetni önöket, hogy alig két hét múlva kerül sor a hagyományos karácsonyi flottafutamra a folyón, és arra kérném azokat, akik segítenének, hogy vacsora után maradjanak még néhány percre. És most már a büfé is megnyitott!

Liz felsóhajtott. Ennyit arról, hogy hamar leléphet. A flottafutam szervezőinél jelentkezett orvosi szolgálatra. Kedvetlenül beállt a büfé előtti sorba két férfi közé. Az egyik egy idősebb, nagy hasú, vörös orrú úr volt. A lány kurtán rámosolygott, majd a mögötte álló magas férfira pillantott, aki egy másikkal beszélgetett. Kellemes hangja volt. Meleg és bársonyos.

A kerek étkezőasztalokat piros terítőkkel és zöld fenyőágakkal díszítették, ami arra emlékeztette Lizt, hogy neki is el kellene kezdenie a karácsonyi készülődést. Az apja négy évvel ezelőtti és a nővére alig több mint egy évvel ezelőtti halála óta az ünnepi időszak már nem volt olyan, mint régen.

Valaki hátulról meglökte, Liz megingott, majdnem elesett, de egy erős kéz megragadta a karját. A lány teste enyhe bizsergéssel reagált az érintésre.

– Sajnálom. Minden rendben? – hallotta a mély hangot, amely néhány másodperccel ezelőtt olyan kellemesnek talált.

Liz érezte a férfi kezének melegét a blúza anyagán keresztül.

– Minden rendben.

– Biztos? – A férfi rászegezte zöld szemét. – Tényleg nem állt szándékomban fellökni.

– Jól vagyok.

A férfi körülbelül annyi idősnek tűnt, mint ő, legalább százkilencven centi lehetett, amit Liz átlagon felüli magasságú nőként nagyra értékelt. Annak idején az iskolában állandóan tréfák céltáblája volt a termete miatt, és tudta, hogy sok fiú emiatt nem akart vele randizni. Ráadásul strébernek tartották, így a középiskola nem igazán volt élvezetes számára. Louisa akkoriban mindig kiállt mellette, de ő nincs többé.

– Ennek örülök. Úgy tűnik, nem tudok egyszerre beszélni és járni. Vagy csak nem nézek a lábam elé.

A férfi lefegyverző mosolya láttán valószínűleg bármelyik rendőrnő elengedte volna a gyorshajtásért kiszabott bírságot. Jól állt neki a hullámos szőke haj, amelyet oldalt rövidebbre vágatott, mint felül. Olyan frizura, amely gyakorlatilag arra készteti a nőket, hogy beletúrjanak az ujjaikkal.

Ó, istenem, tényleg elment az esze!

A férfi előremutatott.

– Jobb, ha megyünk, mert az emberek mögöttünk már türelmetlenek.

Liz sietve elindult.

A mögötte álló pár lépéssel férfi utolérte.

– Egyébként a nevem Carter Jacobs. – Kinyújtotta kezét a lány felé.

– Liz Poole.

– Örülök, hogy megismertem. – A férfi elvigyorodott.

– Hasonlóképpen.

Tényleg sármos fickó! Liz továbbment.

– Gyakran jár ilyen rendezvényekre? – érdeklődött Carter.

Liz nem tudta megállni, hogy el ne mosolyodjon.

– Hogy őszinte legyek, ez az első ilyen alkalom.

– Nekem is. Még eléggé új vagyok a városban.

– Isten hozta Decaturban! Remélem, tetszik itt.

– A nagyszüleim itt éltek, így ismerem a környéket.

– Én pedig itt nőttem fel.

– Akkor bizonyára mindent tud, ami a városban történik.

A férfi egyenesen Liz szemébe nézett. A lány érezte, hogy elpirul. Ez a fickó flörtöl vele?

– Ó, nem is tudom.

Carter körülnézett a teremben.

– Gyakran vállal önkéntes munkát?

– Évente háromszor vagy négyszer. Általában olyan eseményeken, ahol orvosokra is szükség van.

– Maga orvos? – A férfi meglepettnek tűnt.

– Fül-orr-gégész vagyok.

– Fül-orr-gégész? A fiam gyakori vendég a kollégáinál, bár az apja maga is belgyógyász.

– Maga is orvos vagy! Kicsi a világ. – Liz most már elemében érezte magát.

– Miért nem találkoztunk még soha? Voltam már néhány itteni rendezvényen.

– Az utolsó két alkalommal ügyeletben voltam.

Carter kikezdett volna vele? Még ha nem is, jó érzés volt, hogy felfigyelt rá. Már ezért is megérte eljönni ide ma este, minden fenntartása ellenére.

Liz kivett egy tányért a kupacból, és végigsétált az asztalok előtt. Carter követte, de a lány jóval előbb végzett, mint ő. Mivel nem akarta azt a benyomást kelteni, hogy feltételezi, a férfi melléje akar ülni, Liz keresett magának egy helyet. Egy ismerős nő intett neki, és ő letelepedett az asztalánál az utolsó szabad székre. Látta, hogy Carter feléje pillantgat, mielőtt a terem hátsó részébe indul.

Carter felhúzta a kabátja cipzárját, amikor kilépett az épületből. A közeli Tennessee folyó felől érkező csípős szélben még hidegebbnek érezte a decemberi estét.

A parkoló szinte üres volt, kivéve a terepjáróját és egy kisautót. Ahogy a kocsija felé tartott, látta, hogy a másik jármű volánja mögött ott ül az a csinos nő, akivel a büfé előtti sorban beszélgetett. A nő tanácstalannak tűnt.

Az autója furcsa, sercegő hangot hallatott, mire Carter lelassított. Megint ez a hang. Megkerülte a kocsit, és elölről közelítette meg, hogy a lány láthassa. Felemelte a kezét, majd intett neki, hogy húzza le az ablakot. Liz pillanatnyi habozás után engedelmeskedett.

– Nem akartam megijeszteni. Segíthetek?

– Nem tudom, mi a baj. Egyszerűen nem indul – mondta a nő frusztráltan. – Idefelé még minden rendben volt.

– Próbálja újra! – javasolta Carter, remélve, hogy tud segíteni.

Ugyanez a sercegés. Liz várakozóan nézett rá. Carter megrázta a fejét.

– Nem az akkumulátorral van a baj, de attól tartok, hogy ez minden, amit mondhatok. Sokkal jobb orvos vagyok, mint amilyen autószerelő.

– Köszönöm a segítséget. Telefonálok, hogy szállítsák el az autómat.

– Túl hideg van ahhoz, hogy itt várakozzon.

– Akkor visszamegyek az épületbe. – Liz a táskájáért nyúlt.

– Az imént láttam, hogy már bezárták. Már a cateringesek is elmentek. Nem hagyhatom itt egyedül.

– Semmi baj. Nem tarthat soká, amíg az autómentő ideér.

A lány talán fél tőle? – tűnődött Carter. Elvégre a korábbi rövid beszélgetésüket leszámítva idegen a számára.

– Megvárom magával az autómentőt.

Cartert néhány lépést hátrált, hogy a lány zavartalanul telefonálhasson.

– Értem. Ilyen sokára érnek ide? – mondta Liz épp a mobiljába, majd nem sokkal később befejezte a hívást.

Carter együttérzően grimaszolt.

– Ez nem hangzott túl jól.

Liz a telefont a táskájába dobta.

– Több mint egy óra, mire ideérnek. – Aggódva bámulta a sötét épületet.

– Nem kéne egyedül várakoznia, későre jár. Holnap iskola, ezért a bébiszitteremnek hamarosan haza kell mennie. Tudom, hogy nem ismerjük egymást jól, de szeretném, ha hazavihetném. Csak előbb be kell ugranunk hozzám.

Liz megrázta a fejét.

– Erre semmi szükség. Inkább itt maradok a kocsiban, és bezárom az ajtókat.

– És közben lefagy a keze-lába. – Ennyire ijesztő biztosan nem lehetek, gondolta Carter. – Jöjjön, nagyon hideg van! Esküszöm, rendes ember vagyok. És jobban ismer, mint az autómentő sofőrjét.

2. FEJEZET

A lány bizonytalanul az ajkába harapott.

– Nem is tudom.

– Szóval ismeri az autómenő sofőrjét?

A lány elmosolyodott.

– Nem, nem ismerem.

– Nézze, ennél jobban ismer engem. Esetleg van valaki, akit fel tud hívni, és az illető pár percen belül itt lehet?

Carter titkon a karórájára pillantott. Sürgősen el kellene indulnia.

– Nem igazán. Az anyám ma este nincs otthon, és a recepciósom harminc percre lakik innen.

– Akkor jöjjön velem! Nincs más választása. Ha ettől jobban érzi magát, felhívhat valakit, és elmondhatja, ki vagyok, és hová megyünk. A mobiltelefont hagyja végig bekapcsolva!

Liz mély levegőt vett, és még egyszer szemügyre vette a bezárt épületet.

– Felhívom a recepciósunkat.

Carter végighallgatta, ahogy a lány elmagyarázza a helyzetét.

– Melissa szeretné a címét.

A férfi megmondta.

– Igen – szólt most Liz a telefonba.

Ha nem lett volna olyan gyönge a világítás, akkor Carter bizton állította volna, hogy a lány elpirult. Mit kérdezett tőle Melissa?

– Hívlak, amint hazaértem. Ígérem. – Liz bontotta a vonalat, felkapta a táskáját, kiszállt a kocsiból, és bezárta az ajtaját. – Útközben felhívom az autómentőt, és megmondom nekik, hova vigyék el a kocsit. Nem lakom messze, úgy húsz percre innen.

– Az én házam kicsit messzebb van, de csak egy percre állunk meg ott.

Carter terepjárója felé sétált.

Liz tétovázott.

– Még mindig vannak kétségeim. Borzasztóan kellemetlen, hogy a terhére vagyok.

– Nincs a terhemre.

Carter kinyitotta a kocsiját, és nyitva tartotta neki az utasoldali ajtót, amíg Liz be nem szállt.

Néhány perccel később már az autópályán voltak. Liz hívta az autómentőt, utána kínos csend telepedett rájuk. Carter vetett egy oldalpillantást a lányra, és látta, hogy olyan feszülten ül, mintha bármelyik percben ki akarna ugrani a kocsiból.

Már amikor először megpillantotta, feltűnt neki a magassága. Nagyon hosszú lábai voltak, alkalmasak rá, hogy átkulcsolja velük egy férfi derekát. Hoppá, nem lenne szabad ilyesmire gondolnia egy olyan nővel kapcsolatban, akit gyakorlatilag nem is ismer! Olyan régen szexelt már, hogy elment az esze?

A lány bizonytalannak tűnt, amikor hátba taszította a büfé előtti sorban. Valójában meglepte, hogy egyáltalán szóba állt vele.

– Pontosan hol lakik?

– Ridgewoodban. Arrafelé, és ott majd jobbra kell fordulni. – Liz észak felé mutatott egy nagyobb autópálya-kijárat felé.

– Akkor nem vagyunk olyan messze egymástól. Én Mooresville-ben lakom.

– Hallottam róla, de még sosem jártam ott.

Carter érezte, hogy a lány őt nézi.

– A folyó túloldalán van, nem messze az autópályától. Hamar odaérünk. Utána hazaviszem, ígérem.

Liz ismét hallgatásba merült. Valami a viselkedésében arra enged következtetni, hogy még soha nem ment el ismeretlen férfival sehová, gondolta Carter. Nem tűnt olyan nőnek, aki a bárokban szed fel pasikat. Inkább gyanakvó másokkal szemben, mintha túl sokszor bántották volna meg.

Carter megállapította, hogy a lánynak sötétbarna haja és sötét, kifejező szeme van. Határozottan csinos, semmi ok rá, hogy kerüljék a férfiak. Ő is szívesen közeledne hozzá, ha kapcsolatot keresne. De nem keres. Erről a volt felesége gondoskodott. Most már csak nyugalomra és biztonságra vágyik, és mindkettőt megtalálta a fiával, Ryannel. De vajon tényleg rossz lenne újra együtt lenni olyasvalakivel, akivel nem csak a legújabb képregényekről lehet beszélgetni?

Áthajtottak a hídon, és Carter többször is a lányra sandított. Inkább a vezetésre kellene koncentrálnia!

– Hol van a praxisa?

– A városközpontban a kórház közelében, az egyik régi téglaépületben, amelyet nemrég felújítottak.

– Ismerem a helyet. Az én praxisom körülbelül egy mérföldre onnan van. Nehéz elhinni, hogy még sosem találkoztunk.

– Előfordul az ilyesmi.

Liz ismét hallgatásba burkolózott.

– Mindjárt ott vagyunk. – Carter lekanyarodott az autópályáról, és nem sokkal később elhaladtak a Mooresville-t jelző tábla mellett. Lizre pillantott, és látta, hogy érdeklődve hajol előre, és a szélvédőn keresztül figyeli a házakat. – Nem sokat látni, mert itt nincs közvilágítás – mondta a férfi. – Nappal kell idejönnie. Megéri.

– Valamikor talán megteszem. De miért itt él, és nem a városban, ahol dolgozik?

– Amikor a nagyszüleim Floridába költöztek, megvettem tőlük a házat. Azt akartam, hogy a fiam olyan helyen nőjön fel, ahol a szomszédok ismerik egymást. – Carter halkan felnevetett. – Lehet, hogy egy kicsit túllőttem a célon. A hely tényleg kicsi, de az emberek határozottan odafigyelnek egymásra.

– Ami biztonságos egy család számára. Mit fog gondolni a felesége, ha egy idegen nővel állít be?

– Elváltam. Négy éve.

És Carternek ezt minden egyes év elteltével egyre könnyebb volt kimondania.

– Sajnálom.

Carter nem sajnálta. Ryant leszámítva a házassága maga volt a pokol. Hiba, amit nem akar megismételni. A kocsival megkerülte a piacteret, először jobbra fordult, majd rögtön balra, és megállt a háza mögötti kavicsos parkolóban.

– Milyen szép!

Liz a nyakát nyújtogatta, hogy az oldalablakon keresztül szemügyre vegye a kétszintes épületet.

Carter vigyorgott.

– Én magam is odavagyok érte. Még akkor is, ha az évnek ebben az időszakában kicsit húzós, és sok a tennivaló. Ahogy a nagyszüleim öregedtek, egyre nehezebb volt rendben tartaniuk a házat. De én most apránként mindent felújítok. – Kinyitotta az ajtót. – Csak néhány perc. Szeretne bejönni, vagy inkább itt vár?

– Itt várok.

– Oké.

Carter kiszállt, és becsapta a kocsi ajtaját.

Liz figyelte, ahogy a férfi a hátsó lépcsőhöz siet. Csak a kétségbeesés késztethette arra, hogy elmenjen egy idegennel. Vagy egy majdnem idegennel. Elvégre Carter nem lehet túl rossz ember, ha ezen a környéken lakik.

Ismét a házra nézett, egy fehérre festett, zsindelytetős épületre, amely becslése szerint legalább százéves lehetett. Magas ablakai voltak, amelyeken keresztül fény hullott a farácsos verandára.

Ahogy ígérte, Carter gyorsan visszatért egy takaróba bugyolált kisfiúval a karján. Egy fiatal lány követte. Liz hátrafordult, és figyelte, ahogy Carter a gyerekülésbe ülteti a kicsit. A gyerek, akiről sejteni lehetett, hogy egy nap majd nagyon fog hasonlítani az apjára, figyelmesen vizsgálgatta Lizt.

Carter mintha megérezte volna a gyerek kíváncsiságát, a lány felé nézett.

– Ryan, ő dr. Poole. Egy új barátom. Nem indult el a kocsija, ezért hazavisszük.

– Helló, Ryan, örülök, hogy megismerhetlek! – Liz a megnyugtató, beteg gyerekeknél jól bevált mosolyát villantotta fel.

– Szia – válaszolta a kisfiú rövid habozás után.

– Kapcsold be az öved, Ryan! – Carter becsukta a hátsó ajtót, és beült a volán mögé. A kisfiú engedelmeskedett. A kamasz lány beszállt mellé. – Liz, ő itt Betsy, a bébiszitterem.

Liz megfordult a székében, hogy megnézhesse a lányt.

– Helló!

Betsy szégyenlősen elmosolyodott.

Lizt saját egykori önmagára emlékeztette.

– Oké, indulhatunk? Betsy, először téged teszlek ki, majd Lizt. Aztán vissza az ágyba, Ryan!

– Ki kellett rángatnia az ágyából? – kiáltott fel Liz. – Nagyon sajnálom. Várnom kellett volna a kocsimban.

– Nem probléma. – A férfi megveregette Liz vállát, de gyorsan visszahúzta a kezét. Ennek ellenére az érintés bizsergést keltett a lányban. – Még nem aludt, és egy hatalmas kalandnak tartja az egészet.

– Apu, vehetünk visszafelé fagyit? – kérdezte a kisfiú.

Carter halkan felnevetett. Liznek tetszett a hangja.

– Azt hiszem, egy kicsit késő van a fagylalthoz. Mit szólnál egy forró csokihoz, mielőtt visszabújsz az ágyba?

A kisfiú láthatóan elgondolkodott a javaslaton.

– Oké – mondta aztán. – De jobban szeretem a fagylaltot.

Carter ismét felnevetett.

– Én is – ismerte el, és befordult egy mellékutcába. A második felhajtó előtt megállt. – Köszönöm szépen, Betsy. Majd hívlak, és megbeszéljük, hogy mikor tudsz Ryanre vigyázni az ünnepek alatt.

– Oké – felelte a lány halkan.

– És ne felejtsd megmondani a szüleidnek, hogy szívesen látjuk őket a szombat esti karácsonyi rendezvényünkön! Hamarosan találkozunk.

– Szia, Betsy! – szólt Ryan.

– Szia! – A lány kiszállt a terepjáróból.

Carter megvárta, amíg belép a házba, majd indított.

– Nagyra értékelem a taxiszolgálatát – biztosította Liz a férfit.

– Betsyt úgyis haza kellett volna vinnem. Maga az, akinek várakoznia kellett, hogy hazajusson.

– Nem volt más választásom. – Liz ijedten elhallgatott. Hogy tehetett ilyen durva megjegyzést? – Nagyon sajnálom. Nagyon hálátlanul hangzott.

A férfi oldalról rásandított.

– Ne aggódjon, nem szívtam mellre! – Aztán belenézett a visszapillantó tükörbe. – Milyen volt a mai este, Ryan?

– Tévét néztünk, és pizzát ettünk. Szereted a pizzát?

– Tudod, hogy igen.

– Én őt kérdeztem.

Liz megfordult, és látta, hogy a kisfiú rámutat.

– Igen, nagyon is.

– Milyen fajtát? – akarta tudni a gyerek.

– Majdnem mindegy, de lehetőleg sok szalámival. És te?

– Sok sajttal – válaszolta Ryan olyan lelkesen, hogy a lánynak mosolyognia kellett.

– Nem szívesen szakítom félbe a beszélgetést – szólt közbe Carter mosolyogva –, de tudnom kell, hová megyünk.

Visszafelé hajtottak a város felé.

– A harmadik lámpánál forduljon jobbra!

Tíz perccel később megálltak a lakótelep zárt kapuja előtt. Carter beütötte a lány által megadott kódot. A házához képest itt minden furcsán sterilnek tűnt.

– A harmadik épület jobbra.

Carter megállt az épület előtt, és leállította a motort.

– Elkísérem az ajtóig.

– Erre nincs szükség. Ne hagyja egyedül Ryant! – Liz elővette a táskájából a kulcsait. – Még egyszer köszönöm, hogy hazahozott. Mennyivel tartozom?

A férfi hátrált, mintha megütötték volna.

– Semennyivel.

– Valahogy meg szeretném köszönni. Van kedve Ryannel eljönni velem pizzázni szombaton?

– Ó, igen – hangzott a hátsó ülésről.

De Carter megrázta a fejét.

– Jól hangzik, de attól tartok, nem lehet.

Liz csalódottságot érzett. Visszautasították. Nem kellett volna ennyire fájnia, de fájt.

– Van egy környékbeli esemény, amelyen mindkettőnknek ott kell lennünk. Miért nem jön el maga is? Ryan és én örülnénk, ha a vendégünk lenne.

Ezt nem teheti. Mit gondolnának az emberek? Gyanút fognának, hogy Carterrel van.

– Igazából én akartam meghívni magát.

– Ez egyfajta karácsonyi hagyomány. Először büfé és grillezés a környékbelieknek, aztán aki akar, megnézhet néhány régi házat meg a templomot. És az emberek közben karácsonyi dalokat énekelnek. Szerintem tetszeni fog.

Jobban hangzott, mint gondolta, és Liz nagyon szerette volna látni Mooresville-t világosban is.

– Nem is tudom. Nem akarok a terhére lenni.

– Nem lesz a terhemre, ígérem – biztosította Carter. – Sokan lesznek olyanok, akik nem Mooresville-ben élnek. Jöjjön el, nem fogja megbánni!

– Hozzak valamit? – Tényleg azt fontolgatja, hogy részt vesz ezen az eseményen?

– Ha ettől jobban érzi magát, akkor hozzon. Ha úgy dönt, hogy eljön, délután három körül itt kell lennie. Korán eszünk, hogy elpakolhassunk, mielőtt elkezdődik a program.

– Majd még meggondolom. De lehet, hogy dolgoznom kell. Még egyszer köszönöm, hogy hazahozott. – Liz kiszállt a kocsiból. – Viszlát!

Carter elhajtott. Ez az este egészen másképp alakult, mint képzelte. Meglepődve konstatálta, hogy tetszik neki.

3. FEJEZET

Másnap reggel Liz még mindig paff volt, amiért vette a bátorságot, és meghívta Cartert meg Ryant a pizzázni. Egyáltalán nem vall rá a dolog. De köszönetet akart mondani a férfinak, amiért segített neki. Impulzív ötlet volt.

Viszont még furcsább volt, hogy komolyan fontolgatta, elmegy arra a mooresville-i rendezvényre. Viszont akarta látni Cartert. Régen találkozott már olyan férfival, aki érdekelte volna.

Amint kinyitotta Melissa kocsijának utasoldali ajtaját, a barátnője, aki a lila ápolónői köpenyéhez illően rózsaszín csíkokat festett a hajába, kérdezősködni kezdett:

– Szóval szereztél egy nemes lovagot.

Liz megrázta a fejét, és beszállt a recepciós kocsijába.

Melissa elvigyorodott.

– Nem megmondtam, hogy jót tesz neked, ha elmész abba a buliba? Gyerünk, elő a részletekkel! Azt mondtad, hogy jóképű. Pontosan mennyire jó?

– Magas…

– Ugyan már! Tudsz ennél jobbat is. Álmodozó szeme van? Feszes feneke? – Melissa oldalt pillantott, és jelentőségteljesen felvonta a szemöldökét. – Nagy keze?

Liz nevetett.

– Nos?

– Oké, igen, ez mind.

– Hűha! Jól csináltad! – kiáltott fel elismerően Melissa.

– Egyáltalán nem történt köztünk semmi!

– De ki mondta, hogy ennek így is kell maradnia?

– Csak hazavitt, ennyi az egész. És meghívott a lakóhelyén egy eseményre szombaton, de nem tudom, hogy elmegyek-e.

Szerencsére éppen megálltak a piros lámpánál, mert Melissa bosszúsan nézett Lizre.

– Megőrültél? Persze hogy elmész arra a… arra az izére, és a pasas rájön, milyen nagyszerű vagy, és mielőtt észbe kapnál, máris fülig szerelmesek vagytok egymásba.

– Abba kéne hagynod, hogy romantikus regényeket olvasol ebédszünetedben – válaszolta Liz.

– Neked meg végre hinned kellene abban, hogy van valaki, aki boldoggá tud tenni. Mutasd meg az anyukádnak, hogy te is ugyanolyan különleges vagy, mint a nővéred volt.

Ami persze badarság, gondolta Liz. Még élénken emlékezett arra, hogy gyakorlatilag láthatatlanná vált, amint Louisa megjelent a közelében. A nővére mindig is a figyelem középpontjában állt – vagy gondoskodott róla, hogy úgy legyen. Liznek nem volt ezzel semmi gondja, mert Louisa-nak köszönhetően őt is elfogadták a többiek. A nővére nélkül nemigen tudott közeledni másokhoz. Ha szombaton valóban elmegy arra a partira, teljesen egyedül lesz. Nyugtalanító gondolat.w

Nem sokkal az ebédszünet előtt megcsörrent Liz telefonja. Egy bizonyos dr. Jacobs akar beszélni vele, közölte a telefonközpontos.

Carter! Liz remegő ujjakkal vette fel a kagyló.

– Dr. Poole?

– Igen.

– Én vagyok az, Carter. Csak meg akartam győződni róla, hogy gond nélkül eljutott a munkahelyére.

Liz megköszörülte a torkát. Nagyon kedves a férfitól, hogy rákérdezett.

– Köszönöm, igen. Ma reggel a recepciósom vett fel.

– Remek. És az autóját elszállították?

– Igen. – Liz nem volt hozzászokva ennyi figyelmességhez. Kedves, de egyben nyugtalanító is. – Az anyukám ma délután értem jön, és elvisz az autókölcsönzőbe, ahol pár napra kocsit bérelek.

– Örülök, hogy van valaki, akire támaszkodhat.

Valaki a múltban cserben hagyta volna a férfit?

– Egyébként meg szerettem volna újra megismételni a meghívást a szombati rendezvényünkre. Remek alkalom lenne, hogy megismerje Mooresville-t.

Carter miért tulajdonít ekkora jelentőséget annak, hogy ő ott legyen? Nemrég találkoztak, és mégis úgy hangzott, mintha fontos lenne neki, hogy eljöjjön.

– Megpróbálok ott lenni.

– Nagyszerű! A testületnek jól jönne egy elfogulatlan vélemény, hogy mit tervezzünk a településsel.

Tehát erről van szó. A férfit érdeklik az ötletei. Hiszen ahhoz is ragaszkodott, hogy Betsy szülei is részt vegyenek az eseményen. Liz nem igazán tudta, mit gondoljon erről. Jobban szerette volna, ha azért hívja, mert szívesen látná újra. Érdekes felismerés.

– Akkor szombaton.

Nehéz is lenne nemet mondani. Azok után, hogy Carter tegnap este annyi fáradságot vállalt érte, a lány kötelességének érezte, hogy hacsak nem jön közbe valami, elmenjen.

– Rendben, ha az utolsó pillanatban nem osztanak be ügyeletbe. De most már mennem kell. Várnak a betegek.

– Engem is. Remélem, szombaton találkozunk.

Miután letette a telefont, Liz a gondolataiba merülve üldögélt. Élete nagy részét Louisa árnyékában töltötte, észrevétlenül, hacsak a nővére nem helyezte előtérbe. Ő maga nem nagyon igyekezett, egyszerűen nem volt rá szüksége, amíg Louisa ott volt, aki ezt megtette helyette. Emellett Liz korán rájött, hogy a legtöbb ember idegesítőnek találja az intelligenciáját. Carter azonban úgy tűnt, hogy tényleg látja, ami jólesett neki. És nyugtalanította. Vajon akar tőle valamit? Vagy egyszerűen csak egy kedves fickó? Talán. Bármi is az oka, élvezni fogja, amíg tart.

– El kell menned! – jelentette ki Melissa, amikor Liz beszámolt a meghívásról. – Soha nem értettem, miért zárkózol be ennyire. Te vagy az egyik legcsinosabb és legokosabb nő, akit ismerek.

Liz nem igazán tudta, mit mondjon erre. Tényleg bujkálna? Valójában úgy élt, ahogy mindig is, csak most nem volt Louisa, aki emberek közé vitte volna.

– Tudom is, mit fogunk tenni – folytatta Melissa. – Péntek délután zárva vagyunk, úgyhogy elmegyünk a fodrászhoz, manikűröztetünk, aztán veszünk neked valami dögös cuccot, amit felvehetsz a farmerodhoz.

– Rengeteg papírmunkám van – ellenkezett Liz.

– A papírmunka várhat. Mikor randiztál utoljára férfival?

Liz egy kicsit szégyellte bevallani.

– Két évvel ezelőtt.

– Hűha, akkor ennek tényleg sikerülnie kell! Kedveled őt, ugye?

Liz bólintott.

– Akkor tegyél erőfeszítéseket! Kényeztesd magad a változatosság kedvéért! Itt nap mint nap segítesz az embereknek, hétvégenként önkénteskedsz, sakkozol az idősekkel, és ugrasz, amikor anyukád mondja. Gondolj végre magadra is! – Melissa hangja egyszerre volt könyörgő és bosszús.

A falitükör elé húzta Lizt, és a válla fölött ránézett.

– Belehalnál, ha egy kicsit jobban próbálkoznál? Ugyan már! Légy bátor! Meg tudod csinálni. – Elvigyorodott. – Gondolj arra, milyen szépnek találtad a mosolyát.

– Oké. – Liz felsóhajtott. – A kedvedért.

– Nem. A magad kedvéért.

– Rendben. – Liz ellépett a tükör elől.

– Többet kellene gondolnod magadra! Többet kéne szórakoznod. Adj esélyt az embereknek, hogy megismerjék az igazi énedet! Vedd ki a fejedből az anyád! Néha kockáztass! Élj egy kicsit!

Tényleg annyira érzéketlenné vált a férfiak iránt, hogy úgy elbújik, mint egy rémült kisegér? – tűnődött Liz. Nem áll szándékában. Próbál megváltozni. Komolyan megpróbálja.

A hét hátralévő részében igyekezett elég bátorságot összeszedni ahhoz, hogy elfogadja Carter meghívását.

Szombat délután Liznek többször is emlékeztetnie kellett magát, hogy inkább az útra kellene figyelnie, mint a szívére, amely egyre hevesebben vert, amint közeledett Mooresville-hez.

Ahogy Carter is mondta, a település egész másképp nézett ki nappal. A lány lehajtott a főútról, és egy hatalmas füves térrel találta magát szemben, amelyen egy nagy téglaépület magasodott. Emlékezetből követte a kanyarokat Carter házáig, és leparkolt mögötte. Louisa unalmasnak találta volna Mooresville-t, őt csakis az új, izgalmas dolgok érdekelték. Liznek viszont tetszettek ezek a régi házak.

Miután a hátsó ajtón való kopogtatásra senki sem reagált, fogta a tányér süteményt, megkerülte a házat, és szemügyre vette a bejáratot. A veranda hangulatosnak tűnt, olyan helynek, ahol a család összegyűlhet napsütéses délutánokon, és találkozhat barátokkal. Itt semmi sem volt hűvös vagy átlagos. Egészen más, mint a saját lakása.

A bejárati ajtót hatalmas, piros masnis adventi koszorú díszítette, míg a jobb és bal oldali ablakokban kisebb koszorúk lógtak. Magát az ajtót két, zöld ágakkal és fenyőtobozokkal teli dézsa szegélyezte. Piros és zöld karácsonyi mintás párnák díszítették a verandán lévő fonott székeket meg a hintaszéket. Carter láthatóan igyekezett. Egy egyedülálló apánál erre nem számított volna.

Liz átvágott a központi téren egy barna zsindelyes épület felé. Néhányan már álltak ott, és beszélgettek, míg mások a büfét készítették elő. Néhány gyerek futott el mellette, köztük Ryan is, aki egy pillanatra megállt, hogy ránézzen. Liz mosolyogva intett neki, majd az idegessége dacára továbbindult a felnőttek csoportja felé.

Ha most visszafordulna, Carter soha nem tudná meg, hogy itt járt. Hacsak Ryan el nem árulná neki. A lány valójában sokkal nyugtalanabb volt, mint az orvosi vészhelyzetekben.

– Liz, milyen kedves, hogy eljött!

Carter lépett oda hozzá. Széles mosolya jelezte, hogy egyszerre örül és egy kicsit meg is lepődött, hogy itt látja a lányt. Zöld gyapjúpulóvere és farmernadrágja fölött hosszú, lángoló grillráccsal díszített kötényt viselt. Liz szíve hevesen vert. Carter vidámnak, élettelinek és rendkívül férfiasnak tűnt.

Liz körülhordozta a tekintetét. Mindenki kedvesen mosolygott rá.

Egy középkorú nő lépett oda hozzá.

– Ezt elveszem magától.

Liz hálásan nyújtotta át a tányér süteményt.

– Jól néz ki – jegyezte meg Carter. – Levágatta a haját, mióta utoljára találkoztunk?

– Igen.

Liz most már örült, hogy szakított rá időt. A tény, hogy Carter észrevette a változást, önbizalmat adott neki.

A férfi alaposabban szemügyre vette.

– Nagyon jól néz ki.

– Hé, Carter! – kiáltotta egy férfi, aki a két grill egyike mellett állt. – Jobb lenne, ha visszajönnél, mielőtt ezek a kolbászok elszenesednek.

– Gyere velem, és beszélgethetünk, amíg én forgatom a kolbászokat!

Liz követte a férfit, bár nem tudta, miről beszéljen vele.

Carter felkapott egy villát, és ismét elfoglalta helyét a grill mögött.

– Helló, srácok, ő Liz Poole! Én hívtam meg.

A jelenlévők közül többen is üdvözölték a lányt.

– Nagyon örülök, hogy úgy döntöttél, eljössz. – Carter megfordított két kolbászt. – Milyen süteményt hoztál?

– Almásat.

– Ó, a kedvencem! Egy kis vaníliafagylalt hozzá, és máris a paradicsomban vagyok.

– A férfiaknál mindig a fagylalt a lényeg – vágta rá Liz. – Az apám sem tudott betelni vele.

– Ez már csak így van – felelte mosolyogva Carter, és figyelmét ismét a grillrács felé fordította.

Liz alaposan szemügyre vette a keskeny, hosszúkás faépületet, amely előtt álltak. A két pirosra festett ajtó egyike mellett egy rúd állt, amelyen az amerikai zászló lengett. A ház előtt kis kövezett terület volt, két paddal.

– Érdekes építmény.

– A posta. A négy, 1818-ban felhúzott épület egyike. – A férfi válaszában büszkeség csengett.

– Carter, van még tálunk a hot dogokhoz? – kérdezte a férfi a másik grillnél.

Mivel Carter úgyis mással volt elfoglalva, Liz alaposabban körülnézett, és látta, hogy a város egyfajta rácsháló szerint van elrendezve. Volt két központi tér, amelyekbe kétoldalt két-két utca futott bele. A Carter felőli oldalon csak néhány épület állt, míg szemközt számos ház sorakozott szögesdrótkerítések mögött. Kétségtelen, hogy az épületek, amelyek egykor ezeken a telkeken álltak, idővel eltűntek. Mooresville valóban történelmi múlttal rendelkezik, gondolta Liz.

– Aú!

Liz megfordult, és egy idős férfit látott egy nagy fazék előtt összegörnyedve. Körülötte forró olajtócsa. Odasietett hozzá.

– Megsérült?

Többen köréjük csoportosultak. A férfi a pulóverét cibálta, és próbálta levenni.

– Hadd segítsek! – mondta az ott felbukkanó Carter.

Levette róla a pulóvert, felfedve alatta egy másik, hosszú ujjú felsőt. A sérült férfi próbálta letépni azt is.

– Ne csinálja ezt! – figyelmeztette Liz. – Van valakinél zsebkés? Amikor valaki átnyújtott neki egyet, Carter kezébe nyomta. – Vágja fel!

A férfi bólintott.

– John. Fel fogom vágni a pólódat.

Liz igyekezett távol tartani az anyagot John bőrétől. Ahogy hideg levegő érte az égett bőrfelületet, a férfi hangosan zihálni kezdett.

– Kérem, maradjon nyugton! – utasította Liz. – Meg kell vizsgálnom. Orvos vagyok.

A férfi nem mozdult, de szabad kezével a fájdalmas területhez ért.

– Ne nyúljon hozzá! – kiáltotta Liz. – Nem szabad, hogy a bőr leváljon, mert az védi a sérült területet, és biztosítja, hogy ne fertőződjön el.

Carter óvatosan levette az ing ujjrészét, és Liz látta John alkarján a mélyvörös égési sérülést. Részvevőn elhúzta száját. – Azonnal jégre van szükség.

– Hozok egy jégzacskót – ajánlotta fel egy nő.

Liz Carterhez fordult.

– A sebet meg kell tisztítani és el kell látni. Szappanra és vízre van szükségünk. Meg kötszerekre.

– Menjünk hozzám! – Carter az egyik ott álló emberhez fordult. – Stan, átveszed tőlem a grillt?

Az előbbi nő visszatért egy jégzacskóval, amely elég nagy volt ahhoz, hogy befedje a megégett területet.

Liz óvatosan ráhelyezte a sérülésre.

– Ezt hagyja rajta! Tudom, hogy kényelmetlen, de fontos.

A férfi beletörődően bólintott, és sérült karját a mellkasa elé emelte.

– Jól van, John, menjünk, és lássuk el a sérülést! – Carter kutatóan nézett körül. – Hol van a feleséged, Karen?

– A házban, valamit még készít. – John hangja a fájdalomtól fojtott volt.

– Elmondom neki, mi történt, és hogy hol vagy – ajánlott az a nő, aki a jeget hozta.

A két orvos és a sérült elindult Carter háza felé.

– Ryan! – kiáltotta Carter. – Ha nem érek vissza vacsorára, menj át Mrs. Wilsonhoz!

A fiú kíváncsi pillantást vetett rájuk.

– Rendben.

4. FEJEZET

A bejárati ajtón beléptek Carter házába. Liznek eszébe sem jutott volna, hogy bárkit beengedjen az otthonába. Egy keskeny folyosón a ház hátsó részébe sétáltak, ahol végül megálltak egy fehér kerámiából készült mosogató előtt.

– Szükségünk van mosogatószerre, hogy eltávolítsuk a zsírt, és egy törülközőre.

Liz megnyitotta a vizet, és engedte egy darabig, hogy minél hidegebb legyen.

– John, szeretném bemutatni dr. Liz Poole-t.

Carter kinyitotta a mosogató melletti szekrényt, kivett egy kék folyadékkal teli műanyag flakont, és Liztől karnyújtásnyira a munkalapra helyezte.

– John – mondta Liz –, tudom, hogy fájdalmai vannak, csúnyán megégette magát. Carter és én most kitisztítjuk a sebet, aztán bekötözzük. Hamarosan jobban lesz. Carter, kellene egy elsősegélydoboz is. Van magánál?

– Persze, elvégre van egy hétéves gyerekem – felelte a férfi, és kiment a szobából.

– John, el kell távolítanom az olajat a karjáról. Valószínűleg fájni fog, de igyekszem a lehető legóvatosabb és leggyorsabb lenni. Nem akarom, hogy a hólyagok felfakadjanak. Az égési sérüléseknél a legfontosabb, hogy elkerüljük a fertőzést.

Vizet engedett John karjára, és egy kis mosogatószert csepegtetett rá, majd a tenyerével eltávolította az olajat anélkül, hogy megsértette volna az alatta lévő bőrt. Carter visszajött az elsősegélydobozzal, és John másik oldalán állt meg.

A férfi felnyögött.

– Sajnálom, tudom, hogy nem kellemes, de muszáj megcsinálnunk.

– Nem kellene feleslegesen ekkora felhajtást csapni – morogta John.

Liz rámosolygott a férfira.

– Ez nem felesleges felhajtás. Az égési sérülések mindig fájdalmasak, és a magáé elég súlyos.

Liz újra és újra vizet meg mosogatószert engedett az égett karra, amíg végül elégedett nem lett az eredménnyel.

Carter kihúzott egy fiókot, kivett belőle egy konyharuhát, és átnyújtotta. Liz óvatosan szárazra törölte a sebet. Miután végzett, antibiotikus kenőcsöt kent egy négyzet alakú gézdarabra, majd rányomta a seb egy részére. Ezt addig ismételte, amíg az egész égett területet be nem fedte. Ezután fogott egy géztekercset, és körbetekerte vele John alkarját.

Kopogtak az ajtón.

– Tessék! – szólt ki Carter.

Gyors lépteket hallottak a folyosóról, majd egy alacsony, ősz hajú, kipirult arcú nő viharzott be a konyhába.

– John, mit műveltél?

– Semmi baj, Karen. Csak megégette az alkarját forró olajjal – felelte Carter. – A sebet elláttuk, de továbbra is jegelni kell, amíg a fájdalom el nem múlik.

– Mary mondta, hogy ruhára van szükséged. Hoztam tiszta inget és egy zakót.

Karen alaposan megvizsgálta a férjét, mintha meg akarna bizonyosodni, hogy nem szenvedett-e egyéb sérülést is.

– Segítenél Johnnak felöltözni? Addig Liz és én itt rendet rakunk. – Carter megnyugtatóan mosolygott az idős házaspárra. – Csak arra vigyázz, hogy nagyon óvatosan érintsd meg a karját.

John és Karen a hátsó ablak melletti fa étkezőasztalhoz araszolt.

– Szükségük van néhány percre kettesben – súgta oda Carter. – Negyvenöt éve házasok. Nagyon szeretik egymást.

– Értem.

Milyen lehet valakivel ilyen szoros egységben lenni? Liz vágyott erre, de eddig nem volt része benne. Miután egy gyors oldalpillantást vetett Carterre, felemelte a csöpögő jégzacskót, és a mosogatóba dobta.

– Valami más kellene.

– Tudom, mi lesz a jó. – A férfi kinyitotta a hűtőszekrény fagyasztórekeszét, és kivett egy zacskó mirelit zöldborsót. – Így legalább jó célt szolgál, hiszen Ryan úgysem enné meg.

– Én sem rajongok a zöldborsóért. Csomagolja be egy konyharuhába, és tökéletes lesz.

Carter kihúzott egy fiókot, kivett egy tiszta konyharuhát, és átnyújtotta a lánynak.

– Ezt magára bízom, addig én rendet rakok.

A lány átvette a konyharuhát, és ahogy a kezük összeért, vágyakozó bizsergés járta át.

– Oké – sikerült nagy nehezen kinyögnie.

Nem sokkal később John és Karen is csatlakozott hozzájuk.

– John, folyamatosan hűtenie kell a karját – mondta Liz –, ez enyhíti a fájdalmat, és megakadályozza, hogy a seb túlságosan megduzzadjon. – Ráhelyezte a rögtönzött hideg borogatást az égett területre. – Javaslom, hogy holnap Carter cserélje ki a kötést. Biztos, hogy utána már Karen is meg tudja csinálni. – Elmosolyodott. – És egyelőre nincs több főzőcskézés.

– Ezzel az orvosi tanáccsal én is egyetértek – helyeselte Carter. – Van nálam fájdalomcsillapító. – Átnyújtott a férfinak két fehér tablettát. – Vegye be az egyiket most! – Hozott egy pohár vizet. – Aztán a másikat, mielőtt lefekszik. Segít elaludni. Ha nincs jól, hívjon, és azonnal átmegyek.

– Édes istenem, milyen jó, hogy ilyen remek orvosok látták el Johnt. – Karen arcáról eltűnt az aggodalom.

– Örülök, hogy segíthettem – mondta Liz.

– Ugyanez vonatkozik rám is. – Carter megveregette Karen vállát. – Azt hiszem, most már haza kéne vinned Johnt, hogy egyetek valamit, John pedig tovább játszhassa a polgármestert.

John felhorkant.

– Nem játszom, hanem én vagyok a polgármester! – Úgy tűnt, máris jobban érzi magát.

Carter elvigyorodott.

– Akkor azt javaslom, hogy a nap hátralévő részében már csak parancsolgasson az embereknek.

– Majd én gondoskodom róla, hogy ne vigye túlzásba. – Karen megfogta férje ép karját. – Csak dobd el az ingét, Carter! Nem hiszem, hogy menthető.

– Úgy lesz. És elnézést.

Carter a szemetesbe gyömöszölte a szétvágott ruhadarabot.

– Semmi gond, jó okod volt rá.

Azzal Karen a férjével együtt elhagyta a házat.

Carter a munkafelületnek dőlt, karját a mellkasa előtt keresztbe fonta, és Lizre nézett.

– Hát, maga aztán nem semmi, dr. Poole.

A lány szíve vadul kezdett kalapálni. Ez most bók volt, vagy panasz? A szociális készségei kissé berozsdásodtak. Sietve nekilátott, hogy a jégzacskót kiürítse.

– Most már tudom, hogy miért tartanak annyian igényt a szolgálataira a különböző rendezvényeken.

– Köszönöm. Kivel beszélt erről?

Carter megvonta a vállát.

– Kérdezősködtem egy kicsit.

– Kérdezősködött rólam?

– Igen.

– Miért? – Liz érezte, hogy elpirul.

– Mert többet akartam tudni magáról. Tudni akartam, hogy milyen ember.

Liz félrenézett, nem állta a férfi átható tekintetét.

– Miért?

– Mert kedvelem magát, és nem bízom az emberismeretemben, különösen, ha nőkről van szó. Az exem után semmiképp.

– Ó! – Ez aztán a kendőzetlen válasz! Liz erre egyáltalán nem volt felkészülve. – Ennyire rémes volt?

– Még ennél is rémesebb. És nem engedek senkit Ryan közelébe, akiben nem bízom meg százszázalékosan. – Carter megfogta Liz karját. – Jöjjön! Vissza kellene mennünk. A kaját valószínűleg már vagy megették, vagy kihűlt. Ryan pedig nem érti, hol maradunk ilyen soká.

Carter remélte, hogy nem mondott semmi rosszat. Az őszinte magyarázata után Liz eléggé döbbentettnek és kissé ijedtnek tűnt. Persze vonzónak találta a lányt hajlékony, magas alakját, hosszú lábait, magabiztos fellépését. De ami még jobban tetszett neki, az a hajlandósága, hogy másokkal is törődjön. Ahogyan John segítségére sietett, az egyszerűen lenyűgözte. Carter egy másodpercnyi tétovázást sem vett észre. Liz jó orvos, és nyilvánvaló, hogy ez az a területe az életének, ahol teljesen otthon érzi magát. Ráadásul nagyon is empatikus – amit rendkívül üdítőnek talált a volt feleségével szerzett tapasztalatai után, akit csak saját maga és a saját igényei érdekeltek.

Örült, hogy Liz ma eljött ide.

Együtt sétáltak át a gyepen az asztalok felé, ahol ott ültek a szomszédai közül sokan, és ettek.

– Csakugyan érdekes hely – jegyezte meg Liz, miközben még egyszer körülnézett.

– Igen, nem kellett sokat gondolkodnom, amikor a nagyszüleim felajánlották, hogy megvehetem a házukat. Ryan és én azért költöztünk ide, hogy nyugodt életet éljünk. Mooresville ezt nyújtja nekünk. És barátokat.

– Örülök, hogy mindketten boldogok itt.

A férfi lopva szemügyre vette Lizt, miközben továbbmentek. Vajon ő boldog? Volt valami a hangjában, ami kétséget ébresztett benne.

Amikor megérkeztek az asztalokhoz, hatalmas ováció fogadta őket. Carter vigyorogva intett, Liz pedig szégyenlősen mosolygott, mintha nem tetszene neki a figyelem.

A férfi ismét megfogta a karját.

– Jöjjön, együnk valamit!

A lány arca pipacspiros volt. Az emberek reakciója láthatóan zavarba hozta.

– Látja, nem én vagyok az egyetlen, aki szerint jól csinálta.

– Csak azt tettem, amit az egyetemen tanultam. Nem nagy ügy.

– Lehet, de Johnnal nagyon jó munkát végzett.

Miközben a büfénél kiszolgálták magukat, többen is köszönetet mondtak nekik. Carter kutatóan nézett körbe.

– Ryannek Wilsonékkal kell lennie. Azt hiszem, láttam is őket ott hátul. – Észrevette a lány pillantását, amelyet jól megpakolt tányérjára vetett. – Nem eszem mindennap ennyit.

Liz vigyorgott.

– Ha maga mondja.

– Úgy beszél, mintha nem hinne nekem.

Liz szélesebben mosolygott.

– Én nem mondtam ilyet.

– Mint orvos vagy mint átlagember aggódik az étkezésem miatt? Esetleg figyelnem kellene a súlyomra?

– Hé, én nem mondtam ilyet! Nagyon jól tudja, hogy nincs is szüksége erre. Jól néz ki.

Carter hangosan felnevetett.

– Köszönöm a virágokat, Liz. – A lány kérdőn nézett rá. – Ne aggódjon, csak ugratom!

– Az emberek általában nem szoktak ugratni.

– Örülök neki. Ettől vagyok én különleges. És láthatom azt, amit csak kevesen: a pirulását.

– Most csak még jobban zavarba akar hozni.

– Ott van Ryan. – Carter az asztal végéhez vezette a lányt, és a tányérját a fia melletti szék elé tette. – Liz, maga üljön oda! – A másik oldalán lévő székre mutatott. – Hozok valamit inni. A jegestea megfelel, vagy szeretne valami mást?

– A tea jó lesz.

– Ryan, mutasd be Lizt Mr. és Mrs. Wilsonnak, jó?

Két perccel később Carter visszatért két műanyag pohárral.

– Mrs. Wilson, remélem, ez az ön felfújtja – mondta, és elhelyezkedett a székén. A térde hozzáért Liz térdéhez, amitől a lánynak bizseregni kezdett a lába. – Mrs. Wilson felfújtja a legjobb – tette hozzá.

– Tényleg? Akkor örülök, hogy vettem belőle.

A férfi figyelte, ahogy a lány bekap egy falatot, és az élvezettől behunyja a szemét. Húzást érzett az ágyékánál. Milyen lenne, ha a lány ilyen nyilvánvaló élvezettel reagálna rá?

És honnan jött hirtelen ez a fantáziakép? Túl van egy szörnyű kapcsolaton, és nem keres mást, csak barátságot. Liz nem tűnik olyan nőnek, akit érdekelne egy alkalmi kaland – csakhogy ez minden, amit ő fel tud ajánlani. Ő és Ryan végre felépítettek maguknak egy nyugodt, stabil életet, és ezt semmiképpen sem akarja kockára tenni. Mégis tetszett a gondolat, hogy megérintse Lizt, hogy megcsókolja… Nagyon is tetszett.

– Mrs. Wilson, a felfújtja tényleg mennyei – mondta Liz. – A legjobb, amit valaha ettem.

– Apa, nem tudom felvágni ezt a kolbászt – nyafogott Ryan.

– Várj, segítek! – mondta Carter, és a fia felé fordult.

Közben a csípője hozzáért Liz combjához, és a lány szó szerint megdermedt. Nyilvánvalóan valami hasonlót érezhet, mint én, gondolta Carter

Ezután Wilsonékkal beszélgetett, és Liz időnként közbeszúrt egy-egy okos megjegyzést.

– Ryan, itt az idő! – szólt végül Carter.

Liz is készült felállni.

– Azt hiszem, lassan én is elindulok.

Carter odafordult hozzá, és megfogta a kezét. Hideg volt, és azon kapta magát, hogy legszívesebben magához húzná Lizt, hogy felmelegítse.

– Kérem, maradjon! Az ünnepség még csak most kezdődik. Ryan és én meglepetést tartogatunk. Csak gyorsan át kell öltöznünk, nem tart sokáig.

A lány bizonytalanul nézett rá, de bólintott.

– Carter nem mesélte? – Mrs. Wilson ide-oda pillantott közöttük. – Ma este Mooresville alapítóját, Robert Moore-t játssza el. Ryan pedig Robert Moore fiát.

– Tényleg? – kérdezte Liz csodálkozva.

Carter megvonta a vállát.

– Fogalma sem volt róla, hogy milyen fontos ember vagyok, ugye?

Liz szeme derűsen csillogott.

– Nem, tényleg nem tudtam.

– Gyere már, Ryan, fel kell vennünk a jelmezünket! – Carter elkezdte összeszedni a tányérokat, de Liz leintette.

– Hagyja csak, majd én elintézem, elvégre maga fontos ember!

Carter elvigyorodott.

– Köszönöm. Nem maradunk el soká. Biztos vagyok benne, hogy addig Mrs. Wilson szívesen elszórakoztatja. Pár perc múlva találkozunk.

5. FEJEZET

Liz felállt, hogy összeszedje a papírtányérokat és -poharakat.

– Hagyja még egy kicsit! – javasolta Mrs. Wilson. – Így jobban megismerhetjük egymást anélkül, hogy a férfiak állandóan közbeszólnának.

Mr. Wilson még azelőtt vonult vissza, hogy Carter és Ryan elmentek volna.

Liz kíváncsian fürkészte az asszonyt, de idegessége alábbhagyott meleg, kíváncsi tekintete láttán. Lassan hátradőlt a székében.

– Nem tudom, hogy Carter említette, de Leroy meg én Carter nagyszüleinek legjobb barátai vagyunk, és Carter a legközelebbi szomszédunk.

– Nem, nem említette.

Liz attól tartott, hogy Mrs. Wilson azt hiszi, több van közte és Carter között barátságnál. Vagy talán éket akart verni közéjük? Nevetséges gondolat!

– Még mindig tartjuk a kapcsolatot. Szóval hol találkoztak Carterrel?

– A héten az önkéntesek karácsonyi ünnepségén. Segített, amikor gondjaim adódtak az autómmal.

Mrs. Wilson elmosolyodott.

– Milyen kedves! Egy bajba jutott kislány… Úgy hangzik, mint egy romantikus vígjáték kezdete.

Liz elfojtott egy nyögést. Ő biztosan nem annak érezte.

– Nagyon jó apa – folytatta Mrs. Wilson, miközben Carter és fia után nézett, ahogy egymás mellett sétáltak a házuk felé. – Tényleg mindent megtesz Ryanért. Néha még túl sokat is, ha engem kérdez. – Halkan felsóhajtott. – Igyekszik apja és anyja lenni egy személyben a fiúnak. Igazi rémtörténeteket hallottunk Ryan anyjáról.

– Most már elég, Mary! – Mr. Wilson hirtelen felbukkant a felesége mögött, és enyhén megveregette a vállát. – Biztos vagyok benne, Carter nem örülne, hogy pletykálsz róla.

Liz megköszörülte a torkát, és felállt. Kényelmetlenül érezte magát.

– Carter azért hívott meg, mert érdekli a véleményem a mai programról, bármi legyen is az. Mi ketten csak barátok vagyunk.

– Carter tekintete másról árulkodik – motyogta Mrs. Wilson.

– Jobb, ha ezeket most elviszem.

Liz egymásra halmozta a papírtányérokat, és a legközelebbi szemeteshez vitte. Útközben többen is megszólították. Visszatérve az asztalhoz, felajánlotta Wilsonéknak, hogy kidobja az ő tányérjaikat is, és még egy utat tett a szemeteshez. Aztán meglátta Cartert és Ryant.

A lélegzete elakadt, és nem tudta elfojtani a vigyorgást. Talán mégis van valami abban, amit Mrs. Wilson sejt közte és Carter között! Olyan hihetetlenül férfiasan nézett ki a fehér ingben, a hosszú, szürke mellényben és a tengerészkék szalonkabátban. Sötétszürke flanel térdnadrág és fehér harisnya egészítette ki a jelmezt. Carter tökéletesen megtestesítette a XIX. századi földesurat. Ryan akár az ikertestvére is lehetett volna, eltekintve a méretbeli különbségtől és attól a ténytől, hogy nem szalonkabátot, hanem fűzős bőrmellényt viselt. Tényleg lenyűgöző párost alkottak. Különösen az apa tetszett neki.

– Micsoda két jóképű fickó! – lelkendezett Mrs. Wilson.

Liz lesütötte a szemét, hogy Carter ne lássa, mennyire egyetért vele.

– Gondjaim vannak a nyakkendővel – panaszkodott Carter. – Egyszerűen nem tudom rendesen megkötni.

– Miért nem segít neki, Liz? – kérdezte Mrs. Wilson.

Talán össze akarja boronálni őket? – töprengett a lány.

– Ígérem, nem harapok – súgta a fülébe Carter.

– Nem félek.

– Pedig úgy néz ki.

Liz érezte a férfi leheletét, és megborzongott. Remegő ujjakkal megfoga a nyakkendő két végét.

– Még egyszer körbe kell tekerni.

Carter mozdulatlanul állt, miközben a lány a nyaka mögé nyúlt. A férfinak füstszaga és valami citrusos illata volt. A tekintetük találkozott, és világossá vált, hogy mindketten ugyanazt érzik. Csak álltak ott, egymást bámulva, amíg valaki meg nem köszörülte a torkát, és a varázslat meg nem tört. Liz újra a nyakkendő megkötésére összpontosított.

– Meg is van.

– Köszönöm szépen.

Liz felemelte a tekintetét.

– El fogja kápráztatni a többieket. – Aztán Ryanhez fordult, és enyhén meghajolt. – Nagyon jóképű, fiatalúr.

A kisfiú megrángatta a felsőrészt.

– Nem tetszik ez az ing.

Carter a vállára tette a kezét.

– Nem kell sokáig viselned.

– Remélem, a többi fiú nem csúfol majd ki.

Liz letérdelt elé, hogy szemmagasságba kerüljenek.

– Elárulok egy titkot. – A fiú közelebb hajolt, láthatóan érdeklődve. – Ha cukkolnak, az azért van, mert féltékenyek, elvégre nekik nincs olyan nagy szerepük, mint neked.

– Tényleg?

– Persze. Korábban engem is sokszor csúfoltak. Eltartott egy darabig, de aztán rájöttem, hogy csak irigykednek, mert én olyan dolgokat tudok, amiket ők nem.

– Tényleg?

– Tényleg.

A gyerek mosolyogva nézett fel Carterre.

– Oké, apa. Készen állok.

Ryan feje fölött Carter egy „köszönöm”-öt formált az ajkával.

Egy nő sietett feléjük.

– Carter, Pam nem játszhatja Mrs. Moore-t. Elakadt a hídon a dugóban. Baleset történt.

Carter felnyögött.

– Akkor azt hiszem, nélküle kell boldogulnunk.

– Nem tudna valaki más beugrani helyette? – kérdezte Mrs. Wilson. – Itt van a ruhája?

A nő, aki a rossz hírt hozta, egy kissé távolabb álló, sötét hajú férfira mutatott.

– Igen, Richardnál.

– Akkor Liz meg tudja csinálni. Neki és Pamnek nagyjából egyforma a méretük. Lehet, hogy a ruha raja néhány centivel rövidebb lesz, de nem számít.

Liz döbbenten rázta a fejét. Világéletében meghúzódott a háttérben, utálta a reflektorfényt…

– Nem hiszem…

– Tökéletes lenne. – Carternek nyilvánvalóan tetszett az ötlet. – Megteszi?

– Azt sem tudom, mit kell tennem.

– Egyszerűen csak álljon mellettem. Kérem!

Hogyan utasíthatná vissza?

– Rendben.

Carter egy gyors öleléssel köszönte meg.

– Nagyszerű!

Liz azt kívánta, bárcsak tovább tartott volna az érintés.

– Richard! – kiáltotta Carter, és hevesen integetett. – Gyere ide egy percre! – A férfi odasietett. – Liz beleegyezett, hogy eljátssza Pam szerepét. Megkaphatnánk a jelmezt?

– Természetesen.

– Ryan, te maradj Mrs. Wilsonnal! – mondta Carter. – Mindjárt visszajövünk.

Liz követte a két férfit a tér másik oldalán lévő házhoz. Tizenöt perccel később egy csíkos darócruhában találta magát, kendővel és főkötővel. Carter szeme felcsillant, amikor meglátta.