Keresd a szerző novelláját:

https://alomgyar.hu/konyvlista/novellak

A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

A felejtés útján, 2021

A rabság gyönyöre, 2021

Suttogó vágyak, 2021

Szíria szülötte, 2022

Hozzád láncolva (Birtoklás 1.), 2022

Hozzád tartozva (Birtoklás 2.), 2022

Bűnös érintés, 2022

A vezér (Az alvilág vezérei 1. – bővített újrakiadás), 2023

Copyright © Marilyn Miller, 2023

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó, 2023

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Fehér Zsanett

A fedél Koppányi Lilla munkája.

Szerkesztette: Drabon Zoltánné

Korrektúra: Hirsch Andrea

Tördelés: NovaBook

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2023

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 1 770 7890

admin@alomgyar.hu

www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-5707-13-3

Prológus

Serena Salvatore vagyok, és ez az én történetem.

Ami nem ért véget ott, hogy hozzámentem a Vezérhez. Nem jött el a megnyugvás, a béke, mert ebben a világban mindig küzdeni kell. Soha nem lehetsz nyugodt, soha nem pihenhetsz, soha nem menekülhetsz. Ha elfogadod és belépsz, nincs kiút. Nem lehet kiszállni, nem lehet új életet kezdeni. Mert ahogy a szervezet tagja leszel, egy család oszlopos tagjává válsz. Nincs nagy elvárás. Csak egy dolog, ami mindenek fölött áll, és ez a hűség. Ez kovácsol össze minket.

Az utam hosszú és rögös volt, mire kiérdemeltem az engem megillető helyet. Meg kellett küzdenem a legnagyobb ellenséggel: önmagammal. Félre kellett tennem az elveimet, azt, aki voltam, hogy azzá az emberré válhassak, aki ma vagyok.

Egy maffiavezér felesége.

Szerelme.

Társa.

Bizalmasa.

Az utam elején féltem. Féltem ettől a sötét világtól, és féltem attól, hogy mire vagyok képes a szeretett férfi kegyeiért. De ma már nem félek. Újjászülettem. Valaki egészen más lettem. Egy új ember. Aki erősebb.

Alexander mindig azt mondja: a királynője vagyok. Az a nő, akiért képes volt megváltozni. Na, persze nem a kegyetlen oldalára gondolok, az hozzá tartozik. A kegyetlensége ő maga. Abban rejlik az ereje.

A mélyebb érzéseire gondolok. Arra, hogy kicsoda ő valójában. A szívére, ami értem dobog, a sóhajára, ami engem szomjaz. Az érintésére, ami más világba repít. Egy olyan helyre, ahol szintén ő uralkodik. Ő erre született. Uralkodásra. Minden és mindenki fölött.

Fejet hajtottam neki. Cserébe hatalmat kaptam. Fölötte. Még ha nem is mondja, tudom. Nem kellenek szavak, ha a szerelmed a lelki társad, elég csak a szemébe nézned, és tudni fogod a válaszokat. Alexander keveset beszél, főleg, ha az érzéseiről van szó. De én érzem, amit ő, és ez nekem elég. Tálcán adtam neki a szívemet, az életemet, és ő elragadta tőlem, hogy örök időkre nála maradjon. Visszavonhatatlanul beleszerettem, a részévé váltam, beleolvadtam a világába, ami most már az enyém is.

És ma már…

Tisztelnek engem.

Félnek tőlem.

Noha az én kezemhez sokáig nem tapadt vér, egy napon mégis meg kellett húznom a ravaszt. Megvédtem azt, ami az enyém. Alexander büszke volt rám. Olyan öröm csillant a szemében, mint még soha. Mások azért büszkék a feleségükre, mert jól főznek, odaadóan nevelik a gyerekeiket, vagy sikeres karriert építenek.

Az én férjem azért büszke rám, mert képes voltam a nevében ölni. Mert képes vagyok egy komplex droghálózatot egyedül vezetni, de leginkább azért, mert képes vagyok őt szeretni.

Mind ez idáig nem éltem. Mert soha nem voltam elevenebb, mint most. A hatalom valóban megrészegít, de mégsem ez veszi el a józan ítélőképességemet.

A szerelmem az. A Vezér. Az alvilág ura.

Aki, bár nem ismeri a könyörületet, engem mégis megtanított a legnemesebb dologra.

Tiszta szívből szeretni.

Soha nem fogok más férfira úgy tekinteni, mint rá. A szívem soha nem fog másért dobogni, csak érte.

Az övé vagyok.

Az alvilág része vagyok.

Én vagyok: A KIRÁLYNŐ.

Serena

Megérkezünk Bora Borára. Mindig is szerettem volna eljutni ebbe a földi paradicsomba, és most teljesen hihetetlen számomra, hogy itt lehetek. Ami még hihetetlenebb, hogy a szerelmemmel vagyok itt. A legvadabb és legtitkosabb álmom egyike valósult meg ezzel az úttal. Titkon minden ember arról álmodik, hogy eljuthasson egy ilyen egzotikus utazásra. Hogy a mézesheteket egy ilyen helyen tölthesse…

Ahogy leszállunk a gépről, magunkhoz vesszük a csomagokat, és egy kisebb hajóra szállunk. Tükörsima víz, mely olyan kristálytiszta, hogy látni az aranyszínű homokot az óceán fenekén.

– Hova megyünk? – kérdezem Alexandert, és szorosan mellé állok.

– Nemsokára megtudod.

– Nem Bora Borára jöttünk?

– Nem – válaszolja határozottan, miközben feszülten továbbra is maga elé néz.

Ujjai erősen szorítják a kormányt, majd kisebb gázt ad. A hajó olyan lendülettel siklik a víz tetején, hogy az sűrű habként kavarog mögöttünk. Hozzásimulok, magamba szívom ezt a pillanatot. Nem hiszem el, hogy nászúton vagyunk. Tudom, hogy Alexandernek kötelességei vannak, de mégis időt szakít arra, hogy normális emberek módján ünnepelhessük meg az esküvőnket. Igen, itt hétköznapi emberek lehetünk. Egy szerelmespár, akik házasok. Nem kell aggódnunk, döntéseket hoznunk, folyamatosan hátranéznünk, és ami a legfontosabb: nincsenek körülöttünk testőrök. Magunk mögött hagytuk az alvilágot, és annak minden baljós sötétségét. Alexander persze közölte elindulás előtt, hogy csak pár napról lehet szó, de én ennek is nagyon örülök. Annyi minden történt velünk az elmúlt hetekben. Jó lesz végre kiszakadni a magunk mögött hagyott életből. Abból az életből, amitől legbelül félek. Amiben nem tudom, meddig fogok tudni érvényesülni, életben maradni. Tudom, hogy Alexandernek elvárásai vannak, ahogy nekem is magammal szemben. Be kell illeszkednem, hiszen elfogadtam ezt a világot azon a napon, amikor örök hűséget fogadtam a mellettem álló férfinak.

Most azonban nem hagyom, hogy ezek a gondolatok előtörjenek, ráérek foglalkozni velük akkor, ha hazamegyünk. Hiszen itt vagyunk ezen a gyönyörű szigeten, csak mi ketten. Nem csodálkozom, hogy ilyen eldugott és magányos helyre jöttünk, hiszen a férjem nem egy városnézős, kéz a kézben andalgós típus. De nem is várom el tőle. Nekem bőven elég, ha vele lehetek.

Leállítja a motort, közel az aranyló homokos parthoz, majd egy gyors mozdulattal leugrik a fedélzetről. Felém nyújtja a kezét és lesegít a hajó pereméről, így egyenesen erős karjában találom magam.

– Hol vagyunk? – kérdezem csodálkozva, ahogy a mögöttünk elterülő földi paradicsomot bámulom, majd a férjem szikrázóan zöld szemébe zuhanok.

– Egy szigeten. A Regina Rossán.

– Milyen szép neve van!

– De nincs olyan szép, mint aki birtokolja. – Végigsimít az arcomon.

– Tessék? – kérdezem olyan éles hangon, mint aki odacsípte az ujját.

– Jól hallottad. A sziget a tiéd.

– Alexander, azért ez túlzás. Nem lehet csak úgy szigeteket venni.

– Oh, dehogynem! Bármit megvehetek.

– Regina Rossa – suttogom.

– Vörös Királynő.

– Alexander… – Meghatódva felsóhajtok, közben erős mellkasához bújok, magamba szívom érzéki illatát.

Az állam alá nyúl, és felbillenti a fejemet.

– Azt ígértem, hogy a lábad elé teszem a világot, Serena Salvatore! Közös életet akarok veled, amit itt fogunk elkezdeni. A szigeteden.

– Mit is lehet erre mondani? Hogy köszönöm?

– Jobban örülnék, ha másra használnád azt a hálálkodó kis szádat. De előtte nézd meg a házat.

Elindulunk a földi paradicsom felé. Ahogy lépkedünk a parton, meglátok egy kisebb házat közel a dombokhoz. Hófehér homlokzat tejfehér üveggel, körbe cserepes virágokkal, kisebb-nagyobb pálmákkal. Nem hiszek a szememnek. Ez tényleg maga a paradicsom…

– Atyaég! – sóhajtozom, miközben továbbra is a nyaralót figyelem, ahol, úgy hiszem, életem legszebb napjait készülök eltölteni. – Ezt mégis mikor? – Felnézek Alexanderre, aki sejtelmesen elmosolyodik. Ő, és a kis titkai…

Ahogy belépünk a házba, az előbbi izgalom csak tovább fokozódik. Sötétvörös színű lakkozott padló, hófehér és robusztus bútorok. A ház falainak nagy része üveg, melyeken ragyogóan süt be a nap. Hosszú, földig érő selyemfüggönyök, melyek lágy hullámokban fodrozódnak. Nem hatalmas a ház, mégis egy világot rejtettek el benne. Kényelmet, eleganciát, és talán egy csipetnyi otthont. Alexander meg sem áll a következő helyiségig. Ahogy elérjük, maga elé enged. Belépek és körbenézek. Hatalmas baldachinos ágy vastag, faragott oszlopokkal, bézs huzattal, hófehér anyaggal, vastagra tömött párnákkal. Alexander mögém áll, és lehajol hozzám.

– Itt fogjuk a legtöbb időt tölteni – suttogja a fülembe, miközben végigsimít a karomon.

Édes borzongás fut végig a testemen, amibe beleremeg a szívem is. Becsukom a szemem, hogy minden hang és sóhaj mélyen belém ivódhasson.

– Nyisd ki a szemed Serena! Ez a valóság. A mi valóságunk.

Újra kinyitom a szemem, majd lassan felé fordulok, hogy az emlékeimbe véshessem a következő képet. Alexander elégedett arcát, boldogságtól ragyogó szemét.

– Köszönöm!

– Nem kell megköszönnöd. Azt akartam, hogy legalább egy kicsit normális legyen minden. Pár napig azt tehetünk, amit csak akarunk. Amit csak akarsz.

– Amit csak akarok? – kérdezem felvont szemöldökkel.

– Igen.

– Én csak téged akarlak. Mindig csak téged akarlak. Legyünk bárhol, tegyünk bármit.

– Ha rád nézek – újra végigsimít az arcomon –, esélyt látok. Szerelmet. Reményt.

– Nem vagy elveszett, mert én itt vagyok neked. – A nyaka köré fonom a karomat, és közelebb húzom magamhoz.

– Meg foglak védeni, Serena, mert az enyém vagy.

– A tiéd vagyok. Mindenem a tiéd.

– Tudom. – Elindul velem az ágy felé, egyik ingatag lépést tesszük a másik után. Mikor elérjük az ágy szélét, nevetve hátrazuhanunk, de talán csak én nevetek. Alexander arca továbbra is rezzenéstelen. Mintha a mosoly büntetés lenne számára. A nevetés kárhozat. Végigsimítok borostás arcán, kezdve hosszan ívelő szemöldökétől, majd le a halántékán, meg sem állok csókolnivaló szájáig.

– Szeretem az arcodat nézni, amit hiába rejtegetsz, én úgyis látom.

– Nem rejtegetek semmit.

– Dehogynem. De én a maszk mögé látok. Látom az arcodat. A szemed ragyogását. Az elfojtott mosolyt. A bánatot. A férfit.

– Sokat beszélsz, Serena! – Lehajol hozzám, mire elfordítom a fejem.

– Bennem megbízhatsz. Tudod, miért?

Megcsóválja a fejét.

– Mert szeretlek.

– Mondd még egyszer!

– Mert szeretlek. – Elmosolyodom.

– Csókolj meg! – A hangja mélyről tör fel. Talán a szíve egyik zugából. Onnan, ami szeret engem. Mert tudom, hogy szeret. Megcsókolom, hogy érezze, tényleg az övé vagyok, hogy tudja, hozzá tartozom, hogy elhiggye, nélküle már nem létezem.

Egyedül vagyok. Hol van Alexander? Mit csinál az éjszaka közepén?

Leszállok az ágyról, közben magam köré tekerem a vékony lepedőt, és elindulok, hogy megkeressem. A nappaliba érve észreveszem, hogy nyitva van az teraszajtó, melyen kissé hűvös és párás levegő szökik be. Meglátom Alexandert, ahogy a távolba réved. Már-már görcsösen kapaszkodik a korlátba, mely körbeveszi a hátsó teraszrészt. Hosszú karja olyan, akár egy törhetetlen pajzs, mely ebben a pillanatban mégis törékenynek tűnik. Mintha a világ összes súlya az ő vállát nyomná. Mély levegőt vesz, figyelem, széles hátán hogyan feszül meg minden izom. Gondterhelt. Itt vagyunk ezen a gyönyörű helyen, az én férjem mégsem alszik nyugodtan. Azon tanakodom, menjek-e oda hozzá. Rám van-e szüksége, vagy magányra? Hiszen hiába vett el, vagyis nem hiába, tudom, hogy szeret, mégis azt érzem, nem értem még el hozzá. A szíve legmélyére. Oda, ahová nem férkőzhet be gyűlölet, harag, kétségbeesés, csak a tiszta szerelem. De mintha csak a felszínt kapargatnám, ami kemény és sziklaszilárd, amit mire áttörök, sebeket szerzek. Mert tudom, hogy ez a világ nem rózsaszín. Sötét, ami magával ránt engem is. De nem bánom, mert tiszta szívből szeretem Alexander Salvatorét, a Vezért. Minden romlottságával, minden kegyetlenségével, de leginkább azért, mert a vastag páncél mögött egy igazán érző szív dobog, mely arra vár, hogy megmentsék. Mely arra vár, hogy jöjjön egy hős, aki képes harcba szállni érte. Én képes vagyok. Bármire képes vagyok a szerelmemért, akit meg akarok érinteni, vigasztalni, meg akarom mutatni neki, hogy vannak még szép dolgok az életben. Meg akarom mutatni, hogy mától kezdve soha nem lesz egyedül.

Veszek egy mély lélegzetet, és elindulok felé, közben őt nézem a hold ezüstös ragyogásában. Olyan halkan lépkedek, mintha egy tovatűnő árny lennék, egy kósza gondolat, ami csendben elillan. De én itt maradok…

– Miért lopakodsz?

Tévedtem. Észrevett.

– Nem lopakodom. – Mögé állok és átkarolom, majd apró csókokkal hintem a hátát. Magamba akarom szívni az illatát, a puszta létezését. – Miért vagy itt kint? – kérdezem elhalón, mire megfeszülnek az ajkam alatt húzódó izmok. – Alexander?

Nem válaszol, miközben felém fordul. Ahogy lenéz rám az a sötét szempár, mely smaragdként ragyog, mintha elvesznék. De nem a szerelemben, hanem a magányban. Mert az előttem álló férfi tekintete magányos, és ez elszomorít. Mert nem tudom őt boldoggá tenni.

– Miért vagy szomorú? – Végigsimítok borostás arcán, mire egy pillanatra becsukja a szemét.

– Nem vagyok – válaszolja határozottan.

Nem hiszek neki.

– Miért nem alszol?

– Gyere ide! – Magához húz, majd a tenger felé fordít. A víz olyan, mint egy jeges tükör. Nyugodt és sima. Minden békés. Mintha nem létezne rossz a világon.

– Látod ezt?

– Igen.

– Ezért nem alszom.

– Mert a vizet nézed?

– Nem. A nyugalmat keresem.

– A nyugalom mellettem van. – Válaszomra erősebben fonja körbe rajtam erős karját.

– Igen, és ezt a nyugalmat nem veszíthetem el. – Még erősebben szorít. Hogy érezzem, ezt akarja. Engem. A békét. A nyugalmat…

– Nem fogod.

– Nem bizony. – A hangja határozottan cseng.

– Ezért nem alszol?

– Régóta nem alszom.

– Mert félsz?

– Én nem félek. Sokkal inkább elővigyázatos vagyok.

– Akkor félsz. – Hirtelen megragadja a vállamat, és maga felé fordít, majd mélyen a szemembe néz.

– Egy dologtól félek. Hogy elveszítelek. – Az előbbi szavak súlya megül a tekintetében.

– Nem fogsz, mert szeretlek.

– Az ebben a világban, a világomban, kevés.

– Kevés? – Elcsuklik a hangom.

– Igen. Túl kell élned, és nekem meg kell védenem téged. Ez…

– Nehéz?

– Igen.

Tudom, hogy Alexander miattam gondterhelt. Ahogy azt is, számára rés vagyok a pajzson. Egy olyan pajzson, ami eddig törhetetlen volt. Viszont úgy érzem, és tudom, ahogy ő is, hogy ez a pajzs most már nem törhetetlen. Miattam nem az…

– Hogyan tudok segíteni neked? Mondd meg, mit tegyek? Nem akarom, hogy gondterhelt legyél. Miattam.

– Miattad bármi lennék, Serena. Miattad bármit megtennék, ezt soha ne felejtsd el!

– Nem felejtem.

– Most menjünk aludni.

– Maradjunk még egy picit.

Újra a korláthoz állunk, egymáshoz simulva, nyugalmat keresve a sötétségben, miközben beleveszünk az előttünk lévő képbe. Víz, holdvilág, sötétszürke homok. Miközben Alexander eltelik nyugalommal, belém egyre több nyugtalanság költözik, mert tudom, hogy miattam szenved, miattam nem alszik. Félt engem. Én is féltem őt. Az életünk nem hétköznapi, tudom. Be kell olvadnom, mindent meg kell tennem azért, hogy felemelkedhessek. Nem akarom, hogy Alexander egy napon teherként nézzen rám. Nem akarom, hogy az a fény, ami a szemében ragyog, amikor rám néz, elhalványuljon. Azt akarom, hogy mindig olyan rajongással és szerelemmel nézzen rám, mint az esküvőnk napján. Azt akarom, hogy büszke legyen rám. Azt akarom, amit ő is: az alvilág részévé válni.

Az éjszaka nem beszéltünk többet. De a sóhajok, az érintések, a bőrömre adott csókok sokkal többet mondtak minden szónál. Vajon egyszer megnyílik nekem Alexander? Egyszer képes lesz igazán közel engedni magához? Próbálom elhessegetni a csalódottságomat, de nem egyszerű. Nem könnyű szeretni valakit, aki nem hagyja, hogy igazán szeresd. Ám én mindent meg fogok tenni azért, hogy ez megváltozzon. Normális életet akarok, már amennyire ez a mi esetünkben lehetséges.

Kezdjük egy kiadós reggelivel. Nem sűrűn van alkalmam főzni, hiszen Lucia mindent megcsinál, de most igazi feleségnek érezhetem magam, aki reggelit készít a férjének. Annyi kaja van itt, ami akár egy egész hónapig is elég lenne. Mivel Alexander nagy húsimádó, nem kérdés, hogy húsos reggeli lesz. Éppen lefő a kávé is, mire megjelenik a férjem az ajtóban, karba tett kézzel.

– Jó reggelt! – A hangja még karcos, a szeme álmos, kissé hosszú haja rakoncátlan tincsekben omlik a homlokára, arcát jó pár napos borosta borítja. Bátran kijelenthetem, hogy az én férjem a legvonzóbb férfi a világon.

– Jó reggelt! – köszönök vissza jókedvűen. – Hamarosan kész a reggeli.

– Nagyon szorgos vagy, kis feleségem. – Elém áll, mindkét kezét a pultra teszi, ezzel teljesen csapdába ejt.

– Igyekszem a kedvedben járni.

– Mivel lepsz még meg? Desszert lesz?

– Hát… a sütés annyira nem vonz.

– Az engem sem. Én teljesen másra gondoltam. – Megfogja a köntösömön lévő szalagot és kihúzza, majd szétnyitja a vékony anyagot. Éhesen néz végig rajtam, mintha engem akarna felfalni a rengeteg finomság helyett, melyek a pulton hevernek.

– Ha jól sejtem, én leszek a desszert?

– Nagyon édesszájú vagyok. – A nyakamba csókol, a nyelve hegyét végighúzza érzékeny bőrömön, egyenesen a fülemig, majd ott megáll. – Finom illatod van.

– Köszönöm – válaszolom zihálva, miközben a kulcscsontom felé halad.

– Olyan finom minden részed!

– Alexander…

– Igen?

– A reggeli…

– Épp azt készülök elfogyasztani.

– Kérlek!

– Mi a baj? – kérdezi aggodalmasan. – A nászutunkon vagyunk. Nem vagy boldog?

Mintha egy teljesen más férfi állna előttem. Nem az, akit az éjszaka egy pillanatig olyan gyengének láttam. Nem. A maffiavezér áll előttem. A férjem. A szerelmem, aki engem akar. Akinek a szemében mindent elsöprő vágy lángja lobog. Az a fajta, ami képes felégetni minden kétséget. Minden bánatot.

– Reggelizzünk meg. Éhes vagyok. Aztán… – Az állam alá nyúl, és felbillenti a fejemet.

– Aztán újra az enyém leszel.

– A tiéd vagyok.

– Ez soha nem volt kérdés. – Szenvedélyesen megcsókol, ajkunk mohón falja a másikét, vágytól izzó testünk egymásnak feszül. Percekig nem teszünk mást, csak csókoljuk és csókoljuk egymást, mintha ettől függne a létezésünk. Mintha ebben a csókban tényleg szabadok lennénk. Mert ebben a pillanatban nem vagyunk semmi más, csak egy férfi és egy nő, akik szerelmesek. Semmi több. Csak ennyi.

– Alexander – suttogom zihálva, ahogy megérzem meleg tenyerét a bugyim finom anyagán keresztül. Akaratlanul is felé billentem a csípőmet, mintha nem is én irányítanám a testemet, hanem ő.

– Éhes vagy még?

– Igen.

– De nem a reggelire.

– Már nem – válaszolom elfúló hangon, közben lejjebb húzom a bokszerét, hogy hozzáférhessek egyre keményebb farkához.

– Ugyanolyan éhes vagy, mint én. Mohó és gyönyörű. – Egy hirtelen mozdulattal feldob a pultra, szétfeszíti a lábaimat, hogy közéjük férhessen. Újra megcsókol, de most még mélyebben, még szenvedélyesebben. Érzem, ahogy elönt a vágy, a határtalan szerelem, ami felforgatja a világomat. A bőröm érzékennyé válik, főleg azokon a pontokon, ahol Alexander hozzám ér. Megfogja a kezemet, majd a lábam közé vezeti, egyenesen fájdalmasan sajgó csiklómhoz.

– Ugyanúgy vágysz rám, ahogyan én rád – suttogja nedves ajkam közé, miközben félrehúzza a bugyimat, majd lenéz remegő ujjaimra. – Érintsd meg magad! – utasít.

– Alexander…

– Úgy érj magadhoz, mintha én tenném! – A tekintete sötét, a hangja mélyről tör fel, amitől hipnotikus állapotba kerülök. Alexander minden egyes szava lángot gyújt bennem, ami végül hamuvá porlasztja a kétséget, az ellenállást a szemérmességet.

– Istenem! – Felnyögök, ahogy végigsimítok a nedves ajkán. A túláradó érzést még intenzívebbé teszi, ahogy az előttem álló férfi elégedett arcát nézem. Egyik kezével végigsimít az arcomon, a másikkal marokra fogja kemény farkát, és húzogatni kezdi rajta a finom bőrt.

– Alexander… – Szinte megrészegülök a látványtól, attól a töméntelen szexualitástól, amit olyan magabiztosan áraszt magából.

– Nem látom, hogy igyekeznél! Éhes akarsz maradni, Salvatore?

– Nem – robban ki belőlem, mire halványan elmosolyodik.

– Persze hogy nem. Alig várod, hogy ráérősen megbasszalak a pult tetején. Alig várod, hogy a farkam végre a szűk kis puncidban legyen. Igazam van?

– Igen! – Az ujjaim egyre mélyebbre hatolnak, a lábam remegni kezd, a testem finoman görcsbe rándul újra és újra.

– Istenem, de gyönyörű vagy! – Hirtelen lehajol, majd belecsókol lüktető húsomba.

– Igen – nyöszörgöm. El akarom húzni a kezem, hogy végre ő kényeztessen, de megragadja és visszateszi.

– Nem mondtam, hogy végeztél – morogja a torka legmélyéről, miközben olyan mélyen nyal, hogy beleszédülök.

– Kefélj meg végre, a kurva életbe! – kiáltom kielégítetlenül, mire fölém hajol, és diadalittasan elmosolyodik.

– Hát itt van az én feleségem, akit úgy meg fogok kefélni, hogy lábra sem tud majd állni.

A következő pillanatban olyan intenzitással vágódik belém, hogy felsikítok.

– Ez az, Serena, sikíts csak! – A csípőmbe markol, hogy még mélyebbre tudjon hatolni bennem. A fejem a szekrénynek ütődik, minden lökése feljebb tol a sötét márványlapon.

– Még! Ne hagyd abba! – Az alsó ajkába harapok, közben olyan vadul vergődöm, hogy leverem a mellettem lévő tányért és poharat.

– De kibaszott izgató vagy, mielőtt elélvezel!

Megfogja a finom anyagot a mellem fölött és széttépi, ezzel szabaddá téve érzékeny mellemet. Megcsókolja először az egyik, majd a másik mellbimbómat, közben néha finoman megharapja. A testem megfeszül, nem tudom, meddig bírom még ezt az ostromot. Meddig bírom még, ahogy kemény izmai nekem feszülnek, meddig bírom még, ahogy lüktető farka szinte a méhemnek ütközik. Észreveszi pillanatnyi gyengeségemet, hogy hamarosan elélvezek, így egy hirtelen mozdulattal kihúzódik belőlem. Mérhetetlen ürességet érzek, ami azonnal csillapodik, mikor hirtelen leránt a pultról, megfordít, az arcomat a pulthoz nyomja, majd újra belém vágódik. Megfeszül minden izmom, a vérem vadul pulzál lángoló bőröm alatt. A mögöttem mozgó férfi cseppet sem kíméletes, mégis a gyönyör hullámaiba képes ringatni a testemet.

– Bassza meg, Serena! Estig bírnálak kefélni! – Egyik keze a csípőmbe markol, ujjai a puha húsba mélyednek, másik keze a hajamba kúszik, majd az ujjai közé csavarja és meghúzza.

Teljesen ki vagyok szolgáltatva neki, de nem bánom, mert bízom benne, mert szeretem. Tudom, semmi olyat nem fog tenni velem, amit ne bírnék ki. Érzem, ahogy a vérem hígan kavarog az ereimben, szinte a fülemben pulzál. Remegni kezd minden apró kis sejtem, amelyek sóvárogva várják a kielégülést.

– Gyere velem, Serena! – Alexander mélyről kitörő hangja, bennem mozgó, lüktető farka olyan zabolátlan gyönyörrel telít el, hogy hangosan sikítva elélvezek, miközben érzem forró magját belém lövellni.

Percekig ringatózunk ebben az érzésben, majd mikor lecsendesül körülöttünk minden, lassan kihúzódik belőlem, szó szerint fájdalmas űrt hagyva maga után.

– Azt hiszem, egész nap benned tudnék lenni – morogja elégedetten, majd finoman a nyakamba harap, közben magába szívja az illatomat. – Imádom, amikor ilyen illatod van.

– Milyen? – kérdezem remegő hangon, miközben felé fordulok.

– Szex- és virágillat.

– Neked is finom illatod van. – Magamhoz húzom, majd a nyakába csókolok, közben az egyik lábamat a dereka köré fonom. – Éhes vagy még?

– Attól függ, mire. – Erősen a fenekembe markol, mire kuncogva megugrom.

– Reggelire.

– Rád.

– Nem azért álltam a konyhában majd’ egy órát, hogy…

– Én sem azért állok előtted, hogy ne kapjam meg, amit akarok. De legyen! Együnk. Aztán menjünk, és fürödjünk egyet.

– Benne vagyok. – Leengedem a lábam keskeny derekáról, mire kedvetlenül elhúzódik tőlem. – Ne legyél ilyen morcos. Lesz még időnk egymásra.

– Egy egész élet…

Miután elfogyasztottuk a reggelit, lemegyünk a partra, hogy megmártózhassunk a kristálytiszta vízben.

– Vedd le a ruhádat! Semmi szükség rá.

– És ha…

– Nem jár erre senki.

– Senki?

– Senki. – Megfogja a bikinifelsőn lévő csomót, és egy hirtelen mozdulattal leveszi rólam. – Ezek a bimbók okozzák egyszer a vesztemet. – Hüvelykujjával kis köröket ír le érzékeny mellbimbóm körül.

– Istenem! – Hangosan felnyögök, közben Alexander elégedett arcát figyelem, mely a napsütésben fenséges. Ragyogó zöld szeme, mely smaragdként csillog, feketébe hajló haja, napbarnított bőre… minden képzelgésem tárgya itt áll előttem. Puszta hús és vér, maga a nyers és zabolátlan erő. Megfogja a bugyim oldalán lévő csomókat és kihúzza, közben én megigézve nézem kemény mellizmainak lágy hullámzását.

– Egyszer ezek az izmok okozzák a vesztemet – suttogom, közben végigsimítok barna bőrén.

– Akkor mind a ketten elveszettek vagyunk.

Megfogja a nadrágját, majd letolja. Tekintetem azonnal a farkára szegeződik.

Úgy faljuk egymás testét, annak minden tökéletes részletét, mintha sohasem érintettük volna még a másikat. Mintha két kielégítetlen test lennénk, akik érintésre vágynak.

– Gyere! – Megfogja a kezemet, és elindul velem a víz felé.

Csodálattal nézem széles hátát, kerek és feszes fenekét, miközben meztelenül sétál velem az aranyló homokban, melynek forró szemcséi vadul bukfenceznek a lábujjaink között. Hirtelen megállok, és elengedem a kezét, mire hátrafordul.

– Mi a baj?

– Semmi. Látni akarlak.

– Itt vagyok.

– Nem. Téged akarlak látni. Menj előre!

– Te kis perverz. – Hamis mosolyra húzódik a szája, majd sarkon fordul, hogy meghódíthassa a vizet is. Ahová a férjem lép, minden az uralma alá kerül. A levegő, melyet beszívok; a napsütés, mely a bőrömet égeti; a szél, mely végigsuhan az arcomon.

Lehajol, a markába vesz egy kis vizet, majd magára locsolja. Száraz torokkal, remegő szívvel, vágyakozva figyelem a férjemet, aki ebben a pillanatban rendkívül halandónak tűnik. Nem a Vezér, nem az alvilág ura, csak egy férfi. Nem. A FÉRFI, akibe menthetetlenül beleszerettem. Őt szeretni boldogság. Ha viszontszeret? Kiváltság.

A vízbe ereszkedik háttal nekem, figyeli a horizontot. Vajon mi járhat a fejében? Ugyanazok a gondolatok, amik az enyémben is?

– Meddig kell még nélkülöznöm a feleségemet? – kérdezi mély és karcos hangján, mire az arcomra elégedett mosoly ül, majd elindulok felé. Ahogy mellé lépek, azonnal megfogja a kezemet és az ölébe ránt.

– Mire gondoltál? – Végigsimítok borostás arcán, közben megpróbálok olvasni a tekintetéből, de mint mindig, most sem sikerül.

– Arra, hogy milyen szerencsés vagyok.

– Egyetértek. – Elégedett mosoly ül az arcomra.

– Arra, hogy ez mennyire…

– Hétköznapi? – Kiegészítem.

– Nem. Veled lenni sohasem az.

– Akkor?

– Hogy milyen béke van. Csend.

– És ez jó?

– Igen. Évek óta nem éreztem ilyet.

Évek óta…

– Akkor miért nem hagysz fel ezzel az élettel?

Ez a kérdés régóta foglalkoztat. Ha ennyi bánatot okoz neki ez a világ, miért nem fordít neki hátat?

– Nem lehet. Én ebbe születtem, Serena. Ez az életem. Ez vagyok én.

– Akkor soha nem jön el az a nap, amikor normális emberek lehetünk?

– Most is azok vagyunk.

– Nem. Nem vagyunk.

– Nem?

– Nem – suttogom. – Szeretném, ha mindig így élnénk. Te és én. A mi világunkban.

– A mi világunk sokkal több, mint homok és víz. Sokkal többet adhatok neked, mint amiről álmodni mertél.

– Én csak téged akarlak, Alexander, és azt, hogy mindig ilyen legyél. Hogy mindig így nézz rám.

– Mindig így fogok rád nézni. Mert…

– Mert? – izgatottan közbevágok.

Bárcsak kimondaná…

Megemeli a csípőmet, majd kínzó lassúsággal magára enged. A vér kiszalad belőlem, erőtlenül a vállára hajtom a fejem, hogy magamba szívhassam a puszta létezését, és hogy magamba szívhassam ezt a tökéletes pillanatot.

– Mert az enyém vagy!

Alexander

Nem gondoltam volna, hogy a szüleim halála után nyaralni fogok. Hogy lesznek még olyan napok, amelyeket nem itat át a vér és a kegyetlenség. Napok… amelyek nem arról szólnak, hogy állandóan figyelnem kell. Nem mintha itt teljesen nyugodt lennék, hiszen éjszaka nem alszom, ahogy már nagyon sok éve. A fegyverem a fiókban pihen, arra várva, hogy meghúzzam a ravaszt. Minden idegsejtem készen áll egy esetleges támadásra. Hiszen én vagyok a Vezér. Sokan akarják a véremet, ezzel együtt egy hatalmas birodalmat, amit én építettem újjá. Amihez évekig kellett gázolnom a mocsokban.

De végre jött valami tiszta és nemes dolog, egy esély, egy angyal, aki mindent megváltoztatott. Azon a napon, amikor belépett abba a hatalmas terembe, a végzetem sétált be. Már akkor éreztem a zsigereim legmélyén, hogy Serena lesz az az ember, aki újra megnyitja nekem a világot. Azt a világot, amit gyerekként elveszítettem. Serena mellett értelmet kap az életem, és éppen ezért meg kell védenem. Mert ahogy a feleségem lett, céltáblává vált. Eddig nem volt gyenge pontom. Ma már van. A feleségem az. Az a nő, aki hisz bennem. Az a nő, aki túljutott a sötétségen, fényt és szerelmet hozva sivár életembe.

Ezért ha hazamegyünk, ki fogom képezni. Meg kell tanulnia életben maradni a világomban. El kell foglalnia az őt megillető helyet.

– Jó reggelt! – Álmosan megáll az ajtóban, vékony karját a feje fölé nyújtja, lábujjhegyre áll és kinyújtózik.

– Jó reggelt! – Felállok és elindulok felé, közben végig őt nézem. Csak őt látom. Mintha a világ minden apró részlete köddé válna mellette.

– Mióta vagy fent? – kérdezi suttogva, miközben elé állok, kezemet a dereka köré fonom.

– Egy ideje. Kérsz kávét?

– Igen – válaszolja.

Lehajolok és megcsókolom. Az ajka reggel is épp olyan zamatos, mint a nap bármely szakában. Mikor elhúzódom tőle, igazgatni kezdi elcsúszott blúzát, melyet két vékony pánt tart a helyén, majd kicsit megborzolja hosszú, vörös haját. Összeszűkült szemmel nézem, érzem, hogy elönti a testemet a feleségem iránti vágy.

– Szóval kávézni akarsz? – Felbillentem a fejét, hogy egyenesen a szemébe nézhessek. Abba a szempárba, amelyben nem egy szörnyet látok, nem félelmet, hanem szerelmet. Vágyat. Kéjt és sóvárgást.

– Igen, szeretnék – suttogja elhalón.

– Akkor ne izgass fel korán reggel.

– Tessék? – kérdezi mosolyogva.

– Ne kellesd magad!

– Én csak a hajamat…

– Elég! Gyere, ha tényleg kávézni akarsz! – Marokra fogom a kezét, majd a pulthoz vezetem. Ahogy a magas bárszék mellé érünk, megragadom a derekánál fogva, és egy hirtelen mozdulattal felültetem.

– Köszönöm szépen, de van lábam.

– Méghozzá két hosszú és gyönyörű lábad. Amit végig fogok nyalni mindennap. De mielőtt rátérünk a nyalásra, kapsz egy kávét.

– Ez igazán kedves tőled. – Csendben felkuncog, ami engem is mosolyra késztet.

Gyorsan elkészítem neki a kávét, majd a pultra teszem, leülök vele szemben és figyelem minden mozdulatát. Ahogy vékony ujjai körbefonják a bögrét, ahogy ajka a széléhez ér.

– Ha így bámulsz, egy korty sem megy le a torkomon.

– Pedig már megszokhattad volna, hogy így bámullak. Azt nézem, ami az enyém. Ami olyan rohadt izgató a nap minden kibaszott percében.

– Még így reggel is? Álmosan, kócosan…

– Tudod, Serena – közelebb hajolok hozzá –, vannak olyan drágakövek, melyek mindig ugyanúgy ragyognak.

– Szóval én egy drágakő lennék neked?

– A legértékesebb.

– És mi vagyok még? – Leteszi a bögrét és közelebb hajol hozzám.

Tudom, mit akar hallani. Azt az elcsépelt szót, aminek olyan nagy jelentőséget tulajdonítanak. Főleg a nők.

– A világom vagy.

– Szeretlek. – Közelebb hajol és megcsókol, hogy ez a számomra jelentéktelen szó tényleg értelmet kapjon. Úgy csókol, úgy ér hozzám, hogy érezzem, ennek a szónak az ő szájából komoly jelentése van. Hogy ez a szó képes felülírni mindent.

Mikor elhúzódom tőle, őt nézem, kipirult arcát, duzzadt ajkát, szikrázóan zöld szemét.

– Mit szólnál hozzá, ha megint fürödnénk egyet? – kérdezi kíváncsian.

Serena nem erőltet semmit, elfogadja, hogy én nem szavakkal bizonyítom azt, amit érzek, hanem tettekkel.

– Lassan úszóhártya nő az ujjaink közé.

– Hiszen ezért vagyunk itt. Hogy jól érezzük magunkat. – Felvonja a vállát.

– Én tudok más elfoglaltságot, amiben szintén jól érezhetjük magunkat. – A csípőjébe markolok, mire nevetve megugrik. Szeretem hallgatni a nevetését, de leginkább a mosolyát szeretem.

– Mi lenne, ha azt későbbre tartogatnánk? Ha már itt vagyunk…

– Legyen. Valóban azért vagyunk itt. Az ágy megvár később is.

– Így igaz. Akkor megyek és veszek fel… – Hirtelen megtorpan, majd karját a nyakam köré fonja. – Vagyis… nem veszek fel semmit. Meztelenül megyek fürödni.

– Épp ki akartalak javítani. – Ad egy rövid csókot a számra, majd elindul a terasz felé, mely egyenesen a partra visz.

Ahogy lépked, egyre közelebb a vízhez, megszabadul a ruháitól. Hosszú, vörös haja úgy terül el a hátán, mintha pusztító láng lenne, erős kontrasztot képezve napbarnított bőrével. Épp felállok, amikor hirtelen megcsörren a telefonom.

– Igen?

– Uram! Elnézést, hogy zavarom.

– Mi a helyzet, Louis?

– Megtámadták az egyik bunkert. Majdnem tíz embert veszítettünk – közli velősen.

– Micsoda? Kik? – kérdezem indulatosan.

– Nem tudom, uram. De szinte biztos, hogy valamelyik család hajtotta végre a támadást. Kurva sok pénzről van szó. Ez nem amatőr munka. Egyre közelebb merészkednek a kisebb bandacsoportok is.

– Persze, mert a határok kurva közel kerültek egymáshoz. Sikerült elkapni valakit?

– Sajnos nem.

– Akkor vadászni fogunk rájuk. Tudod ez mit jelent, Louis?

– Igen, uram. Háborút.

– Hamarosan otthon vagyunk.

– Van még valami. Az oroszok. Sikerült leszervezni a találkozót.

Az oroszok.

Egy ideje kerülgetjük egymást.

– Legalább van jó híred is.

– Sajnálom, hogy…

– Ne sajnáld.

Leteszem a telefont, majd a víz felé pillantok, ahol a feleségem a hullámokban ringatózik. Gyönyörű, sőt, fenséges látvány. Jó így látni. Boldogan. Önfeledten. Azonban ennek most vége szakad, mert haza kell mennem. Nem hagyhatom, hogy kiraboljanak. És persze ott vannak az oroszok is.

Idegesen a pultra dobom a telefonomat, majd elindulok Serena felé. Ahogy meglátom csillogó testét, ringatózó mellét, dús ajkát, melyen gyémántként ragyognak a kövér vízcseppek, nagyot nyelek.

– Gyere, isteni a víz!

– Serena!

– Igen? – Azonnal eltűnik a mosoly az arcáról, ahogy rám néz.

– Haza kell mennünk.

– De miért?

– Majd hazafelé elmondom.

– Gondterheltnek tűnsz.

– Neked nem kell aggódnod. – Elé állok, és a tenyerembe fogom bársonyos arcát. – Ne haragudj! Nem így terveztem.

– Tudom, hogy otthon szükség van rád. Megértem. A szervezet az első. Tedd, amit tenned kell.

– Nem! Most te vagy az első.

Azonnal megcsókolom, még egyszer, utoljára, hogy mielőtt újra elnyel minket a sötétség, kijussak a fényre.