Karin Slaughter

Hamis tanú

Minden jog fenntartva. Jelen kiadvány bármely részét tilos a kiadó írásos engedélye nélkül módosítani, sokszorosítani, bármilyen elektronikus vagy gépi formában és egyéb módon közzétenni vagy terjeszteni, beleértve a fénymásolást, felvételkészítést és mindenfajta információtároló vagy -visszakereső rendszert; kivételt képez a kritikus, aki kritikájában rövid szakaszokat idézhet belőle. Ez a kiadvány a HarperCollins Publishers-szel létrejött megállapodás nyomán jelenik meg. Jelen mű kitalált történet. A nevek, személyek, helyszínek és események a szerző képzeletének termékei, vagy fiktív módon alkalmazza őket. Bármely hasonlóság élő vagy halott személlyel, üzlettel, vállalattal, eseménnyel vagy helyszínnel teljes mértékben a véletlen műve, és nem a szerző szándékát tükrözi.

§ All rights reserved. Without limiting the generality of the foregoing reservation of rights, no part of this publication may be modified, reproduced, transmitted or communicated in any form or by any means, electronic or mechanical, including photocopy, recording or any information storage and retrieval system, without the written permission of the publisher, except for a reviewer, who may quote brief passages in a review. This edition is published by arrangement with HarperCollins Publishers. This is a work of fiction. Names, characters, places and incidents are either the product of the author’s imagination or are used fictitiously, and any resemblance to actual persons, living or dead, businesses, companies, events or locales is entirely coincidental and not intended by the author.

© Karin Slaughter, 2021 – Vinton Kiadó Kft., 2022

A mű eredeti címe: False Witness

(HarperCollins Publishers LLC, New York, USA)

Magyarra fordította: Bosnyák Edit

Borító: Barczag Andrea

Kép: Shutterstock

A szerző fotója: Alison Rosa

ISBN 978-963-540-410-0

HU ISSN 1789-4212

Magyarországon kiadja a Vinton Kiadó Kft., 2022

A kiadó és a szerkesztőség címe: 1118 Budapest, Szüret u. 15.

Felelős kiadó: dr. Bayer József

Főszerkesztő: Vaskó Beatrix

Telefon: +36-1-781-4351; e-mail cím: info@vintonkiado.hu

Kiadónk újdonságairól, a megrendelési lehetőségekről honlapunkon is tájékozódhat:

www.vintonkiado.hu

Az e-book formátumot előállította:

www.bookandwalk.hu

„A múltat nem lehet örökre eltemetni,

mert mindig kikaparja magát.”

Katherine Anne Porter

1998 NYARA

Callie a konyhából hallotta, hogy Trevor az akvárium falát kopogtatja az ujjával, és erősebben megmarkolta a fakanalat, amivel a csokis keksz tésztáját kevergette. Trevor még csak tízéves volt, és Callie azt gyanította, hogy rászállt valaki az iskolában. Az apja egy seggfej volt. Allergiás volt a macskákra, és félt a kutyáktól. Bármelyik pszichológus megmondta volna, hogy a kölyök azért ijesztgeti azt a szerencsétlen halat, hogy felhívja magára a figyelmet, de Callie tarkóján felállt a szőr.

Kopp, kopp, kopp.

Megdörzsölte a halántékát, hogy elmulassza a kezdődő fejfájását.

– Az akvárium falát kopogtatod, Trev, annak ellenére, hogy megmondtam, nem szabad?

A kopogás megszűnt.

– Nem, asszonyom.

– Biztos?

Csönd.

Callie lisztet szórt tepsibe. A kopogtatás visszatért, ütemesen, mint egy metronóm. Callie minden harmadik ütemnél kipottyantott egy adag tésztát a tepsire.

Kopp, kopp, potty. Kopp, kopp, potty.

Miközben becsukta a sütő ajtaját, Trevor hirtelen odalépett mögé, mint egy kis sorozatgyilkos, és átölelte.

– Szeretlek.

Callie viszonozta az ölelést, és a szúró fájdalom enyhült a halántékában. Adott egy puszit a kisfiú feje búbjára. A hőség miatt Trevornak sós íze volt. Mozdulatlanul állt, de olyan izgatottság áradt belőle, hogy egy pattanásig feszült rugóra emlékeztette Callie-t.

– Ki akarod nyalni a tálat?

Trevor azonnal odahúzta a széket a pulthoz, és beledugta a fejét a tálba, mint Micimackó a mézesbödönbe.

Callie letörölte a verejtéket a homlokáról. A nap már két órája lenyugodott, de a házban még mindig tombolt a hőség. A légkondicionáló alig működött, és a sütő miatt olyan meleg lett, mint a szaunában. Minden ragacsos és nyirkos volt, Trevort és Callie-t is beleértve.

Callie megnyitotta a csapot. Képtelen volt ellenállni a hideg víznek. Megmosta az arcát, azután Trevor tarkójára is locsolt egy kicsit a kisfiú legnagyobb örömére.

Miután a vidám sikongatás megszűnt, Callie megnyitotta a meleg vizet, elmosta a fakanalat, és letette a csöpögtetőre, a vacsora maradványai mellé. Két tányér. Két pohár. Két villa. Egy kés, amivel feldarabolta Trevornak a hot dogot. Egy teáskanál, amivel kimérte Trevornak a Worcestershire szósszal összekevert ketchupot.

A kisfiú odaadta neki a tálat, hogy azt is elmosogathassa. Amikor mosolygott, csak a szája bal sarka kunkorodott felfelé, ugyanúgy, mint az apjának. Callie mellett állt a mosogatónál, és a csípőjét hozzápréselte.

– Az akvárium falát kopogtattad? – kérdezte Callie.

Trevor felpillantott. A szeme ugyanolyan hamiskásan csillogott, mint az apjáé.

– Azt mondtad, hogy ezek a halak kezdőknek valók, és valószínűleg el fognak pusztulni.

Callie-ben azonnal megfogalmazódott egy gonosz válasz, amire még az anyja is büszke lett volna: „A nagyapád is meg fog halni. Látogassuk meg az otthonban, és szúrjunk néhány tűt a körme alá?”

Nem mondta ki hangosan, Trevor rugója azonban még jobban megfeszült. Callie mindig elámult azon, hogy a kisfiú mennyire pontosan ráérez a hangulatára.

– Oké. – Beletörölte a kezét a rövidnadrágjába, és az akvárium felé biccentett. – Ki kellene találnunk, hogy mi legyen a nevük.

Trevor gyanakvóan résnyire húzta össze a szemét. Mindig attól félt, hogy ő az egyetlen, aki nem érti a tréfát.

– A halaknak nincs nevük.

– Hát persze hogy van, te butus! Az első tanítási napon nem úgy mutatkoznak be egymásnak, hogy „sziasztok, engem Halnak hívnak”.

Callie finoman a nappali felé terelgette a kisfiút. A két blenny idegesen úszkált körbe-körbe az akváriumban. Miközben Callie berendezte a sós vizű akváriumot, Trevor többször is elvesztette az érdeklődését, de miután a halak megérkeztek, megváltozott a helyzet.

Roppant egyet a térde, amikor leguggolt az akvárium mellé, de a lüktető fájdalmat könnyebben elviselte, mint a zsíros ujjlenyomatok látványát az üvegen. Rámutatott a kisebbik halra.

– Szerinted őt hogy hívják?

A kisfiú alig észrevehetően elvigyorodott.

– Csalinak.

– Csalinak?

– Igen, mert jönnek a cápák, és meg fogják enni.

Trevorból kirobbant a nevetés, és hemperegni kezdett a padlón.

Callie megpróbálta kidörzsölni a lüktetést a térdéből, és a szokásos depressziós hangulatában körbenézett a szobában. Az ócska és foltos padlószőnyeget a nyolcvanas évek végén rakták le. Az utcalámpák fénye beszűrődött a narancssárga és barna színű sötétítőfüggöny ráncos szélei körül. A szoba egyik sarkát egy teljesen feltöltött bárpult és egy tompa fényű tükör foglalta el. A plafonra erősített tartóban poharak lógtak, és a ragacsos, fából készült, L alakú pult előtt négy bőrhuzatú bárszék sorakozott. A narancssárga kanapé két végében két mélyedés maradt ott, ahol ő és a férfi szokott ülni. A barna fotelek háttámláján izzadságfoltok éktelenkedtek, a karfákat pedig kiégette a cigaretták parazsa.

Trevor belecsúsztatta a kezét Callie kezébe. Megint ráérzett a hangulatára.

– És a másikat hogy hívják? – próbálkozott.

Callie elmosolyodott, és nekitámasztotta a fejét a kisfiú fejének.

– Tengergő?

Trevor vágott egy grimaszt.

– Apa mikor ér haza?

Buddy Waleski mindig akkor ért haza, amikor hazaért.

– Hamarosan.

– Készen van már a keksz?

Callie felállt, feljajdult a fájdalomtól, és követte a kisfiút a konyhába. Szemügyre vették a kekszeket a sütő ajtaján keresztül.

– Még nem egészen, de mire megfürdesz…

Trevor végigrohant a folyosón, és becsapta maga mögött a fürdőszoba ajtaját. A kádba ömleni kezdett a víz, és a kisfiú egy dallamot dúdolt.

Egy amatőr már elkönyvelte volna a győzelmet, de Callie nem volt amatőr. Várt néhány percet, azután résnyire kinyitotta a fürdőszoba ajtaját, hogy meggyőződjön róla, Trevor valóban a kádban van-e. Éppen akkor kukucskált be, amikor Trevor feje eltűnt a víz alatt.

Ez továbbra sem számított győzelemnek, mert a szappanhoz még hozzá sem nyúlt, de Callie fáradt volt, fájt a háta és hasogatott a térde, miközben végigment a folyosón, ezért összeszorította a fogát, amíg odaért a bárhoz, azután töltött magának Sprite-ot és rumot.

Ivott belőle két nagy kortyot, azután lehajolt, és megnézte, hogy villog-e a piros lámpa a bárpult alatt. Véletlenül fedezte fel a digitális kamerát néhány hónappal ezelőtt. Elment az áram, és miközben gyertyákat keresett, megpillantotta a villogást a szeme sarkából.

Az volt az első gondolata, hogy ócska a háta és a térde, és ezek szerint már a retinája is tönkrement, de a fény nem fehér volt, hanem piros, és úgy villogott a két nehéz bárszék között, mint Rudolf, a rénszarvas orra. Széttolta a két széket. A piros villogás visszatükröződött a bárpult alján végigfutó rézrúdon.

Nagyszerű rejtekhely volt. A bárpult külső falát különböző színű mozaikberakás díszítette. A tükördarabok és a kék, zöld meg narancssárga csempedarabok elrejtették azt a kétcentis lyukat, amelynek másik vége a bárpult polcos részénél volt. Callie a dugókkal telepakolt papírdoboz mögött találta meg a Canon márkájú digitális kamerát. Buddy szigetelőszalaggal felragasztotta a vezetéket a polc aljára, hogy ne lehessen észrevenni, de már órák óta nem volt áram. Haldoklott az akkumulátor. Callie nem tudta, hogy a kamera készített-e felvételeket. A lencséje egyenesen a kanapéra nézett.

Callie ezzel magyarázta magának a dolgot: Buddyhoz szinte minden hétvégén átjönnek a haverjai. Kosárlabdát, focit és baseballt néznek, és közben üzletről, nőkről és baromságokról beszélgetnek. Valószínűleg olyan dolgok is elhangzanak, amelyeket Buddy felhasználhat a haverjai ellen, és ezáltal belekényszerítheti őket bizonyos üzletekbe. Ezért szerelte be a kamerát.

Valószínűleg.

A második italból kihagyta a Sprite-ot. A fűszeres rum csípte a torkát és az orrát. Beletüsszentett a könyökhajlatába. Túl fáradt volt ahhoz, hogy kimenjen a konyhába papírtörlőért, ezért elvett a bárpultról egy törlőruhát, és abba törölte bele a taknyot. Az anyagba hímzett címer dörzsölte a bőrét. Szemügyre vette a logót, amely tökéletesen jellemző volt Buddyra. Nem az Atlanta Falcons címere volt. Nem is a Georgia Bulldogsé. És nem is a Georgiai Egyetemé. Buddy úgy döntött, hogy egy másodosztályú gimnáziumi kosárlabdacsapatot fog támogatni. A Bellwood Eagles az előző szezonban komoly sikereket ért el.

Nagy hal egy kis tóban.

Amikor Callie ledöntötte a rum maradékát, Trevor visszajött a nappaliba, és megint átölelte őt a vékony karjával. Callie adott egy puszit a feje búbjára. A kisfiúnak még mindig sós íze volt, de Callie aznap már eleget harcolt. Alig várta, hogy Trevor lefeküdjön aludni, hogy alkohollal enyhíthesse a testét kínzó fájdalmat.

Miközben arra vártak, hogy kihűljön a keksz, leültek az akvárium mellé a padlóra. Callie az első akváriumáról mesélt a kisfiúnak. Elmondta neki, milyen hibákat követett el, és figyelmeztette arra is, hogy komoly felelősség megfelelően gondoskodni a halakról. Trevor ezúttal türelmesen végighallgatta. Callie elhitette magával, hogy ez a meleg fürdő miatt van, nem pedig azért, mert elszomorodott. A kisfiú mindig elszomorodott, amikor észrevette, hogy Callie iszik.

Ahogy közeledett a lefekvés ideje, a lánynak valamelyest enyhült a bűntudata. Érezte, hogy Trevor megint felpörög, miközben a konyhaasztalnál ültek. A rutin ismerős volt: megvívtak egy csatát azzal kapcsolatban, hogy a kisfiú hány kekszet ehet. Kilötyögött a tej. Utána megvívtak még egy csatát a keksszel kapcsolatban, és egy következőt azzal kapcsolatban, hogy Trevor melyik ágyban fog aludni. A kisfiú nagy nehezen belebújt a pizsamájába. Utána alkudozni kezdtek arról, hogy Callie hány oldalt fog felolvasni neki a könyvből. Egy jóéjt puszi. Még egy jóéjt puszi. Trevor kért egy pohár vizet. Nem ebből a pohárból, hanem a másikból. Nem ilyen vizet, hanem olyat. Üvöltözés. Sírás. Csaták. Alkudozások. Ígéretek a holnapi nappal kapcsolatban: társasjáték, állatkert, séta a parkban. De Callie végül ismét a bárpult mögött állt, és végre egyedül volt.

Legszívesebben letépte volna az üvegről a kupakot, mint a kétségbeesett alkoholisták, de uralkodott magán. Remegett a keze. Megint körbenézett az ütött-kopott szobában, ami számára egyet jelentett Buddyval. Fojtogató volt a levegő. Az alacsony plafont sárgára színezte a cigik és a szivarkák füstje. Még a sarokban lógó pókhálók is barnás színűek voltak. Callie sohasem vette le a cipőjét a házban, mert a ragacsos padlószőnyegtől felfordult a gyomra.

Lassan lecsavarta a rumosüveg kupakját. A fűszerek megint csiklandozni kezdték az orrát, és azonnal beindult a nyáltermelése. Már az ital puszta gondolatától is enyhült a lüktető fájdalom a vállában, a hátában és a térdében.

A konyha ajtaja kitárult, és Buddy felköhögte a torkából a nyákot. Ledobta a táskáját a pultra, és berúgta Trevor székét az asztal alá. Felmarkolt néhány kekszet, és nyitott szájjal rágott, miközben a szivarka a másik kezében füstölt. Callie szinte hallotta, ahogy a morzsák lepotyognak az asztalra, azután ráhullanak a férfi kifényesített cipőjére, és végül szétterülnek a linóleumon, mert Buddy mindig zajt csapott, bármerre járt.

A férfi végre észrevette őt, és Callie kellemesen megborzongott. Alig várta, hogy Buddy átölelje, és újra éreztesse vele, hogy különleges.

– Tölts egyet nekem is, babuci! – mondta a férfi, és közben a morzsák kipotyogtak a szájából.

Callie töltött neki egy pohár whiskyt szódával. A Black & Mild márkájú szivarka bűze szétáradt a szobában. A doboz teteje mindig kilógott az ingzsebéből.

Buddy betolta a szájába a két utolsó kekszet, azután elindult a bár felé. A padló nyikorgott a léptei alatt. A morzsák szétszóródtak a szőnyegen, ráhullottak a férfi gyűrött, izzadságfoltos ingére, és a borostájába is beleragadt pár darab.

Buddy százkilencven centi magas volt, amikor kihúzta magát, de sohasem tette. A bőre állandóan vörös volt. Több haja volt, mint a korabeli férfiaknak általában, és egy kicsit már őszült. Súlyzózott, hogy kondiban tartsa magát, ezért inkább gorillához hasonlított, mint férfihoz. A dereka rövid volt, a karja pedig olyan izmos, hogy nem tudta leengedni maga mellé. A kezét szinte mindig ökölbe szorította. Szinte ordított róla, hogy egy kegyetlen vadállat, és az emberek elfordították a fejüket, amikor meglátták az utcán.

Trevor olyan volt, mint egy pattanásig feszült rugó. Buddy olyan volt, mint egy kőtörő kalapács.

A férfi beledobta a szivarkát a hamutálba, egy hajtásra ledöntötte a whiskyt, azután lecsapta a poharat a pultra.

– Jó napod volt, babuci?

– Igen.

Callie félreállt az útból, hogy Buddy tölthessen magának még egy italt.

– Nekem nagyszerű napom volt. Ugye hallottad, hogy új üzletsor épül a Stewart Streeten? Találd ki, ki fogja felépíteni a szerkezetét!

– Te – felelte Callie, habár Buddy meg sem várta a választ.

– Ma utalták át az előleget. Holnap fogják kiönteni az alapot. Nagyszerű érzés, amikor az embernek tele van a zsebe pénzzel. – Böfögött egyet, és közben kidüllesztette a mellkasát. – Hoznál nekem egy kis jeget?

Callie elindult, de a férfi megmarkolta a fenekét.

– Ó, te kis mütyür!

A lány eleinte viccesnek találta, hogy Buddy ennyire rajong az apró termetéért. A férfi egy kézzel könnyedén felemelte, és sokszor elámult azon, hogy amikor rátette a tenyerét a hátára, majdnem összeértek a két keze ujjai. Csöppségnek, pici lánynak és babucinak szólította őt. De ahogy telt az idő, Callie-t egyre jobban bosszantotta a dolog.

A hasához szorította a jégkockatartó vödröt, miközben elindult a konyha felé. Vetett egy pillantást az akváriumra. A halak megnyugodtak, és a szűrőből kiáramló buborékok között úszkáltak. Megtöltötte az edényt jégkockákkal. Olyan szaguk volt, mint a sütőpornak és a fagyasztóban felejtett húsnak.

Buddy a bárszéken ült, és odafordult felé, amikor belépett a nappaliba. Lecsippentette a szivarka végét, és a maradékot visszadugta a dobozba.

– A fenébe is, kicsim! Imádom a csípőd ringását. Forogj egyet!

Callie legszívesebben vágott volna egy grimaszt, de nem Buddyra haragudott, hanem saját magára, mert az ostoba és magányos énjének még mindig jólesett, hogy a férfi flörtöl vele. Mielőtt megismerte Buddyt, sohasem érezte azt, hogy őszintén szereti valaki. Azelőtt sohasem érezte magát különlegesnek és kiválasztottnak, mintha ő lenne a legfontosabb a másik ember számára. Buddy mellett biztonságban érezte magát.

De mostanában Buddy semmi mást nem akart, csak dugni.

A férfi zsebre tette a szivarka dobozát, és belenyomta a mancsát a jégkockatartó vödörbe. Callie látta, hogy piszkos a körme.

– Hogy van a kölyök? – kérdezte Buddy.

– Alszik.

A következő pillanatban a férfi benyúlt Callie lába közé, és a lánynak furcsa szögben meghajlott a térde. Olyan érzés volt, mintha egy lapát lapos felén ült volna.

– Buddy…

A férfi a másik kezével megmarkolta a fenekét, és Callie csapdába esett a vastag karok között.

– Olyan pici vagy, hogy beledughatnálak a zsebembe, és senki sem venné észre, hogy ott vagy.

Amikor a férfi beledugta a nyelvét Callie szájába, ő érezte a keksz, a whisky és a dohány ízét. Viszonozta a csókot, mert túl sokáig tartott volna tiltakozni, és a végén úgyis itt kötöttek volna ki.

Buddy zajos volt, és dühös, de olyan érzelgős tudott lenni, mint egy gyámoltalan gyerek. Szemrebbenés nélkül laposra tudott verni egy felnőtt férfit, de Callie-vel néha olyan gyengéd volt, hogy ő libabőrös lett tőle. Callie órákon keresztül nyugtatgatta, biztatta és gügyögött neki, hogy eloszlassa az önmagával kapcsolatos kételyeit.

Miért vagyok vele? Találhatnék valaki mást. Túl jó vagyok neki. Nem érdemel meg egy ilyen szép, fiatal, okos és kifinomult lányt. Mit látok benne? Most rögtön meg kellene fogalmaznom magamnak, hogy miért kedvelem, részletesen és pontosan.

Buddy állandóan azt mondogatta neki, hogy gyönyörű. Elegáns éttermekbe és jó szállodákba vitte. Ékszereket és drága ruhákat vett neki, és kisegítette, amikor az anyjának pénzre volt szüksége. Ha egy idegen férfi megbámulta Callie-t, amikor együtt voltak, Buddy azzal fenyegetőzött, hogy megveri. A külső szemlélő számára valószínűleg úgy tűnt volna, hogy Callie megfogta az isten lábát, de belülről szemlélve a dolgot Callie azon töprengett, hogy talán jobban járna, ha Buddy vele is olyan kegyetlenül viselkedne, mint mindenki mással. Akkor legalább jó oka lenne arra, hogy gyűlölje, valós oka, amire rá tud bökni. Igaz, hogy néha annyit sírt miatta, hogy a könnyek átáztatták a pólóját, és a férfi néha térden állva könyörgött neki a bocsánatáért, de ez nem volt elég.

– Apa!

Callie megborzongott, amikor meghallotta Trevor hangját. A kisfiú a folyosón állt, és a takaróját markolászta.

Buddy nem eresztette el a lányt.

– Menj vissza az ágyba, fiam!

– Anyát akarom!

Callie lehunyta a szemét, hogy ne lássa a kisfiú arcát.

– Fogadj szót! – morogta fenyegetően Buddy. – Indulás!

Amikor Callie meghallotta, hogy Trevor mezítláb végigcsattog a folyosón, kinyitotta a szemét. A kisfiú szobájának ajtaja nyikorogva becsukódott, és a zár nyelve bekattant a helyére.

Callie kiszabadította magát Buddy öleléséből, bement a bárpult mögé, és elkezdte forgatni az üvegeket úgy, hogy kifelé legyen a címkéjük, azután tisztára törölte a pultot. Igyekezett úgy tenni, mintha nem az lenne a szándéka, hogy minél távolabb legyen Buddytól.

A férfi torokhangon felnevetett, és megdörzsölte a karját, mintha nem tombolna a hőség abban az ócska házban.

– Miért lett hirtelen ilyen hideg?

– Be kellene mennem Trevorhoz, hogy megnyugodjon egy kicsit – mondta Callie.

– Előbb inkább nyugtass meg engem!

Buddy felállt, odament a bárpult végéhez, és elállta az útját. Azután megfogta a kezét, és rátette a nadrágja alatt dudorodó péniszére, és húzgálni kezdte rajta Callie tenyerét, mintha a fűnyíró motorját próbálná berántani.

– Ez az, így csináld!

Callie engedelmeskedett. Mindig engedelmeskedett.

– Nagyon jó…

Callie megint lehunyta a szemét. Érezte a hamutálban füstölgő szivarka szagát. Az akvárium a szoba túlsó végében bugyborékolt.

– Jézusom, milyen kicsi a kezed!

Buddy lehúzta a nadrágja cipzárját, és lenyomta Callie-t a padlóra a vállánál fogva. A lány lába belesüppedt az ócska, nyirkos szőnyegbe.

– Te vagy az én kis balerinám.

Callie elkezdte kényeztetni a szájával.

– Jézusom! – Buddy erősen megmarkolta a lány vállát. – Ez nagyon jó. Így csináld!

Callie lehunyta a szemét, és vicces halneveken gondolkodott, hogy holnap megnevettethesse velük Trevort.

Buddy megpaskolta a vállát.

– Gyerünk, kicsikém! Fejezzük be a kanapén!

Callie nem akart átmenni a kanapéhoz. Itt akarta befejezni a dolgot. El akart menni végre abból a házból. Egyedül akart lenni. Tiszta levegővel akarta kitakarítani a tüdejéből a férfi bűzét.

– A rohadt életbe!

A lány rémülten összerezzent, de Buddy nem vele kiabált. A levegő mozgása alapján rájött, hogy Trevor megint a folyosón áll, és megpróbálta elképzelni a kisfiú elé táruló látványt: az apja az egyik kezével a bárpultot markolja, a csípőjét pedig odatolja valami felé, ami a pult alatt van.

– Hová tűnt Callie? – kérdezte Trevor.

– Mit mondtam neked az előbb? – üvöltötte Buddy.

– Nem vagyok álmos.

– Akkor idd meg a kanalasodat! Indulás!

Callie felpillantott Buddyra. A férfi a konyha felé bökött a vaskos ujjával.

Trevor széke csikorogva végigcsúszott a linóleumon, azután a háttámlája nekicsapódott a pultnak. A szekrény ajtaja nyikorogva kinyílt, azután a kisfiú lecsavarta a köhögés elleni szirup tetejét. Buddy alvós gyógyszernek hívta a NyQuilt. Az antihisztamin egész éjszakára ki fogja ütni Trevort.

– Idd meg! – adta ki az utasítást Buddy.

Callie szinte maga előtt látta a kisfiú hullámzó nyakát, miközben hátrahajtja a fejét, és megissza a folyadékot.

– Hagyd ott a pulton, és menj vissza a szobádba! – mondta Buddy.

– De én…

– Menj vissza az átkozott szobádba, különben vörösre verem a seggedet!

Trevor megint végigcsattogott a folyosón, azután becsukódott a szobája ajtaja.

– Kibaszott kölyök!

– Talán mégis be kellene mennem hozzá, Buddy.

Callie éppen akkor állt fel, amikor Buddy megfordult, és a férfi véletlenül orrba vágta a könyökével. A csont hangosan reccsent egyet, és Callie annyira megdöbbent, hogy még pislogni is elfelejtett.

– Jól vagy, babuci? – kérdezte rémülten Buddy. – Sajnálom, nem akartam…

Callie érzékei újra működésbe léptek. Zúgni kezdett a füle, a fájdalom belehasított az idegeibe, elhomályosult a látása, és a szája megtelt vérrel.

Levegő után kapkodott, és lenyelte a vért. Forogni kezdett vele a szoba, megroggyant a térde, és érezte, hogy el fog ájulni. Kétségbeesetten próbált belekapaszkodni valamibe, és közben lerántotta a kartondobozt a polcról. A tarkója koppant egyet a padlón, azután az arcára és a mellkasára ráhullottak a parafa dugók, mint az esőcseppek. A plafonra meredt, és a két hal úszkálni kezdett a szeme előtt. Pislogott egyet, és a halak eltűntek. A levegő kavargott a tüdejében, a feje a szívverése ütemére lüktetett. Letörölt valamit a mellkasáról. Buddy ingzsebéből kiesett a szivarkásdoboz, és a szivarkák elborították a testét. Felemelte a fejét, hogy megkeresse Buddyt.

Arra számított, hogy a férfi bocsánatkérő arcot fog vágni, mint egy kölyökkutya, de tudomást sem vett róla. A videokamerát tartotta a kezében, amit Callie véletlenül lerántott a dobozzal együtt. A műanyag burkolat sarkából letört egy darab.

– A picsába! – sziszegte halkan a férfi.

Buddy végre ránézett, és hamiskásan megcsillant a szeme, ugyanúgy, mint Trevornak, amikor Callie rajtakapta valamin, és kétségbeesetten ki akart szabadulni szorult helyzetéből.

A lány feje visszazuhant a padlóra. Még mindig szédült, és minden ugyanúgy lüktetett a szeme előtt, mint a koponyája. A rácson lógó poharak. A barna vízfoltok a plafonon. Beleköhögött a kezébe, és vérfoltos lett a tenyere. Hallotta, hogy Buddy járkál.

Megint felpillantott a férfira.

– Buddy, én már…

A férfi figyelmeztetés nélkül felrántotta a padlóról a karjánál fogva. Callie-t alig tartotta meg a lába. Buddy valószínűleg erősebben ütötte meg, mint ahogy először gondolta. A világ akadozni kezdett, mint a lemezjátszó tűje, amikor beszorul az egyik rovátkába. Callie megint köhögött, és majdnem elesett. Úgy érezte, hogy az egész arca szétnyílt. A vér végigcsorgott a torkán. A világ úgy pörgött, mint egy földgömb. Vajon agyrázkódást kapott? Valószínűleg.

– Buddy, azt hiszem, hogy…

– Fogd be!

A férfi erősen megmarkolta Callie nyakát, átvezette a nappalin, és betolta a konyhába, mint egy neveletlen kutyát. A lány annyira meglepődött, hogy nem tiltakozott. Buddy haragja mindig is olyan volt, mint a bozóttűz. Hirtelen lobbant fel, és mindent felemésztett. Callie általában tudta, hogy mi dühítette fel.

– Buddy, én…

A férfi odalökte a konyhaasztalhoz.

– Befognád végre a pofád, és meghallgatnál?

Callie megmarkolta az asztal szélét. Forgott vele a konyha. Úgy érezte, mindjárt hányni fog, és oda akart menni a mosogatóhoz.

Buddy rácsapott az öklével a pultra.

– Ne szórakozz már velem, a rohadt életbe!

A lány rászorította a tenyerét a fülére. A férfi olyan dühös volt, hogy vörös lett az arca. De vajon miért ilyen dühös?

– Kibaszottul komolyan beszélek – morogta halkan Buddy. – Meg kell hallgatnod.

– Oké, oké. Egy pillanat!

Callie odabotladozott a mosogatóhoz, megnyitotta a csapot, azután várt egy kicsit, hogy hideg legyen a víz, és bedugta alá az arcát. Izzott az orra, és halkan felnyüszített, amikor a fájdalom az egész arcán szétterjedt.

Buddy a mosogató szélét markolta. Várt.

Callie felemelte a fejét, és annyira megszédült, hogy majdnem elesett. Elővett egy törülközőt a fiókból. A durva anyag dörzsölte az arcát. Gombóccá gyűrte, és berakta az orra alá, hogy elállítsa a vérzést.

– Mit akarsz mondani?

Buddy idegesen toporgott.

– Senkinek sem beszélhetsz a kameráról, oké?

A törülköző már átázott. A vér folyamatosan ömlött Callie orrából, bele a szájába, és lecsorgott a torkán. Bármit megtett volna azért, hogy lefekhessen az ágyra, és becsukhassa a szemét. Buddy régebben megérezte, amikor erre volt szüksége. A karjába vette, odavitte az ágyhoz, lefektette, betakargatta, és addig simogatta a fejét, amíg elaludt.

– Ígérd meg, Callie! Nézz a szemembe, és ígérd meg, hogy nem beszélsz róla senkinek!

Buddy rátette a kezét a lány vállára. Már nem voltak olyan kegyetlenek a mozdulatai. Kezdett elcsitulni a haragja. Megfogta Callie állát, és felemelte a fejét. Ő olyan tehetetlennek érezte magát, mint egy Barbie baba.

– A fenébe is, kicsikém! Hogy néz ki az orrod? Jól vagy? – Buddy keresett egy tiszta törülközőt. – Sajnálom, oké? Nem akartam kárt tenni a gyönyörű arcocskádban. Jól vagy?

Callie megint a mosogató felé fordult, és beleköpött egy adag vért. Mindenből kettőt látott: a csapból, a szárítóból, a vérfoltból. Biztos, hogy agyrázkódást kapott.

– Hallgass ide! – Buddy elkapta a karját, megfordította, és nekiszorította a szekrénynek. – Rendbe fogsz jönni. Gondoskodni fogok rólad. De senkinek sem beszélhetsz a kameráról, oké?

– Oké – felelte Callie, mert már régen rájött, hogy az a legegyszerűbb, ha nem tiltakozik.

– Komolyan beszélek, babuci. Nézz a szemembe, és ígérd meg! – Buddy megrázta, mint egy rongybabát. – Nézz rám!

Callie vetett rá egy pillantást. Többre nem futotta az erejéből. Olyan érzése volt, mintha fátyolfelhőn keresztül látott volna mindent.

– Tudom, hogy baleset volt.

– Nem az orrodról beszélek, hanem a kameráról. – Buddy megnedvesítette a száját. A nyelve hegye úgy villant elő, mint egy gyíké. – Nem mondhatod el senkinek. Börtönbe kerülhetek érte.

– Börtönbe? – Callie képtelen volt felfogni a szó értelmét. – Miért kerülnél…?

– Kérlek, babuci! Ne legyél ostoba!

A lány pislogni kezdett, és miután fokozatosan kitisztult a látása, szemügyre vette Buddyt. A férfi arcán nem bűntudat vagy harag tükröződött, hanem rémület.

De vajon mitől fél?

Callie már hónapok óta tudott a kameráról, de szándékosan nem gondolkodott el azon, miért van ott. Most eszébe jutottak a hétvégi bulik. A sörösüvegekkel telepakolt hűtőláda. A füstös levegő. A hangos tévé. A részeg férfiak, akik egymás hátát csapkodják, miközben ő megpróbálja felöltöztetni Trevort, hogy elvigye a moziba, a parkba vagy bárhová, hogy mind a ketten kijussanak abból a házból.

– Egy pillanat…

Belefújta az orrát a törülközőbe. A fehér anyagot pókhálósra színezte a vér. Kezdett kitisztulni a tudata, de még mindig csengett a füle. Buddy véletlenül ronggyá verte. De miért nem vigyázott jobban?

A férfi megint elkapta a karját.

– Hallgass meg, babuci!

– Ne ismételgesd már ezt állandóan! Tisztán hallom minden egyes átkozott szavadat. – Callie-nak olyan erős köhögőrohama lett, hogy kétrét görnyedt. Miután elmúlt, felegyenesedett, megtörölte a száját, és ránézett Buddyra. – Felveszed a barátaidat? Ezért szerelted be a kamerát?

– Felejtsd el azt a kamerát! – A férfi hangja pánikról árulkodott. – Beütötted a fejed. Fogalmad sincs, miről beszélsz.

Valami nem stimmel. Mit nem veszek észre?

Buddy azt mondta, hogy vállalkozó, de nem volt irodája. Egész nap a Chevrolet Corvette-jével furikázott. Callie tudta, hogy sportfogadásokat is szokott kötni, és jó pénzért bárkit megvert. Mindig tele volt készpénzzel. Mindig ismert valakit, aki ismert valakit. Azért vette fel a barátait a kamerával, mert szívességeket kértek tőle? Lefizették, hogy törje el valakinek a térdét, gyújtson fel néhány épületet, vagy szorítson sarokba valakit azért, hogy belekényszeríthessék egy üzletbe vagy megbüntethessék?

Callie hiába törte a fejét. Nem álltak össze a kirakós darabkái.

– Mit művelsz, Buddy? Megzsarolod a barátaidat?

– Igen – felelte némi habozás után Buddy. – Pontosan ezt csinálom, kicsim. Megzsarolom őket. Ezért van annyi készpénzem. Nem árulhatod el senkinek. A zsarolás súlyos bűncselekménynek számít. Ha lebukom, életem végéig börtönben leszek.

Callie a nappali felé fordult, és megpróbálta odaképzelni Buddy haverjait. Mindig ugyanaz a társaság gyűlt össze nála. Callie nem ismerte a társaság összes tagját, de néhányan közülük részei voltak az életének, éppen ezért bűntudata támadt amiatt, hogy ő is haszonélvezője Buddy törvénytelen mesterkedésének, legalábbis részben. Dr. Patterson, az iskola igazgatója. Mr. Holt, a Bellwood Eagles edzője. Mr. Humphrey, aki használt autókat árul. Mr. Ganza, aki az élelmiszerbolt csemegepultja mögött áll. Mr. Emmett, aki Callie fogorvosának a rendelőjében dolgozik.

Vajon miféle rémségeket követhetett el egy edző, egy autókereskedő és egy vén seggfej, aki előszeretettel tapogatta a lányokat? És vajon hogy lehettek olyan ostobák, hogy éppen Buddy Waleskit avatták be a titkaikba?

És vajon ezek az idióták miért jöttek el minden hétvégén focimeccset, kosárlabdameccset, baseballmeccset és lacrosse-meccset nézni, függetlenül attól, hogy Buddy megzsarolta őket?

Miért szívták el Buddy szivarjait? Miért itták meg a sörét? Miért égettek lyukakat a bútoraiba? Miért üvöltöztek a tévéjével?

Fejezzük be a kanapén!

Callie szemügyre vette a bárpult falába fúrt lyukat, azután a kanapét, ami pontosan szemközt volt a lyukkal, és végül a hatalmas tévét, ami többet nyomott nála.

A tévé alatti üvegpolcon a kábeltévé beltéri egysége, a kábelelosztó és a videómagnó állt.

Callie már megszokta a videómagnóhoz csatlakozó RCA kábel látványát. A piros és a fehér kábel a hangot továbbította, a sárga pedig a képet. A hosszú kábel a szőnyeg alatt futott végig, és Callie még sohasem gondolkodott el azon, hová csatlakozik a másik vége.

Fejezzük be a kanapén!

– Kicsim! – Buddy annyira kétségbeesett volt, hogy elkezdett izzadni. – Mi lenne, ha most hazamennél? Adok neked egy kis pénzt. Mondtam, hogy megkaptam az előleget. Mi értelme van a pénznek, ha nincs kivel megosztani?

Callie ránézett, és végre igazán alaposan szemügyre vette.

Buddy benyúlt a zsebébe, előhúzott egy köteg pénzt, és leszámolt néhány bankjegyet a pultra.

– Vegyél magadnak új ruhákat! Ugye tetszik az a nyaklánc, amit tőlem kaptál? Vegyél még egyet! Vagy még négyet!

– Fel szoktál venni bennünket?

Callie-ből önkéntelenül bukott ki a kérdés, és csak utána jutott az eszébe, hogy talán nem is akarja hallani a választ. Már régóta nem szeretkeztek az ágyban. Buddy ragaszkodott a kanapéhoz. És miután végeztek, Buddy a karjába vette, befektette az ágyba, és betakargatta.

– Ezt csinálod, Buddy? Felveszed magad, miközben megdugsz, és utána megmutatod a haverjaidnak?

– Ne hülyéskedj! – A férfinak ugyanolyan volt a hanghordozása, mint Trevornak, amikor azt mondta, hogy nem kopogtatja az akvárium üvegét. – Sohasem tennék ilyet. Szeretlek.

– Egy kibaszott perverz vagy!

– Vigyázz a mocskos szádra! – morogta fenyegetően Buddy.

Callie végre rádöbbent, mi folyik ebben a nappaliban. Rádöbbent, hogy mi folyik itt már hat hónapja.

Dr. Patterson odainteget neki a lelátóról, miközben a csapatok felsorakoznak, és a szurkolók lelkesen üvöltenek.

Mr. Holt rákacsint az oldalvonalról a meccs közben.

Mr. Ganza rámosolyog, miközben odaadja az anyjának a felszeletelt sajtot.

– Ezt nem… – Callie-nek elszorult a torka. Mindannyian látták őt meztelenül. Látták, hogy mit csinált Buddyval, és Buddy mit csinált vele. – Ezt nem akarom elhinni…

– Nyugodj meg, Callie! Kezdesz hisztérikussá válni.

– Azért, mert hisztérikus vagyok – üvöltötte a lány. – Láttak engem, Buddy! Végignézték az egészet. Mindannyian tudják, hogy te… hogy én…

– Ne csináld ezt, babuci!

Callie megszégyenülten a tenyerébe temette az arcát.

Dr. Patterson. Mr. Holt. Mr. Ganza. Callie egészen mostanáig azt hitte, hogy kedves, idős férfiak, és felnézett rájuk, mintha mindegyikük egy kicsit az apja lett volna. De kiderült, hogy perverz disznók, akik azon élvezkednek, hogy Callie-t megdugják.

– Ne csináld ezt, kicsikém! Felfújod a dolgot.

A lány arcán végigfolytak a könnyek, és alig tudott megszólalni. Szerette Buddyt. Mindent megtett érte.

– Hogy tehetted ezt velem?

– Mit? – kérdezte bosszúsan a férfi, és a bankjegyek felé biccentett. – Megkaptad, amit akartál.

Callie megrázta a fejét. Ő nem ezt akarta. Biztonságban akarta érezni magát. Törődésre és érdeklődésre vágyott. Meg akarta osztani valakivel az életét, a gondolatait, az álmait.

– Megnyugodnál végre? Ki tudtad fizetni az egyenruhádat. Ki tudtad fizetni a tábort, amit a szurkolócsapatok vezetőinek szerveztek. Ki tudtad fizetni a…

– El fogom mondani az anyámnak – fenyegetőzött Callie. – Mindent el fogok mondani neki.

– Szerinted érdekelni fogja? – Buddy jóízűen felnevetett, mert mindketten tudták, hogy igaza van. – Magasról tesz az egészre. Őt csak a pénz érdekli, semmi más.

Callie lenyelte a nem létező üvegszilánkokat, amelyek a torkát karmolták.

– Akkor Lindának fogom elmondani.

Buddynak szó szerint leesett az álla.

– Mit fog szólni a feleséged, ha megtudja, hogy két éve dugod a fia tizennégy éves bébiszitterét? – folytatta Callie.

Buddy vett egy mély lélegzetet.

Mióta együtt voltak, a férfi rendszeresen megjegyezte, hogy Callie-nek milyen kicsi a keze, a csípője és a szája, de arról sohasem tett említést, hogy harminc év van köztük.

Azt sohasem jegyezte meg, hogy megszegi a törvényt.

– Linda még mindig kórházban van, igaz?

Callie odament az ajtó mellett lógó telefonhoz, és lassan végighúzta az ujját a telefon mellé felragasztott papírcetlin, amelyen a legfontosabb telefonszámok szerepeltek. Közben azon töprengett, vajon képes lenne-e felhívni Lindát. Buddy felesége nagyon kedves nő volt, és valószínűleg összeomlana a hír hallatán. Abban is biztos volt, a férfi mindent el fog követni, hogy megállítsa.

Ettől függetlenül felemelte a kagylót. Arra számított, hogy Buddy megtörik, a bocsánatáért fog könyörögni, és biztosítani fogja afelől, hogy szereti.

Buddy azonban mozdulatlanul állt, tátott szájjal, mint egy lefagyott gorilla.

Callie a férfi felé fordult, a vállára ejtette a kagylót, és elhúzta a zsinórt az útból, azután megnyomta a nyolcas gombot.

Az egész világ lelassult, mielőtt az agya felfogta, mi történik.

Akkora ütést kapott a veséjére, mintha hátulról elgázolta volna egy autó. A telefonkagyló lecsúszott a válláról, felemelkedett a levegőbe, és a mellkasa nekivágódott a falnak. Az orra egy reccsenő hang kíséretében kilapult, és a fogai belemélyedtek a gipszkartonba.

– Ostoba ribanc!

Buddy megmarkolta a lány nyakát, és újra beleverte az arcát a falba. És újra. Amikor harmadjára is lendületet vett, Callie összeszedte a maradék erejét, és behajlította a térdét. Miközben összegömbölyödött a padlón, érezte, hogy Buddy kitépett egy marék hajat a fejbőréből. Többször is megverték már élete során, ezért tudta, hogyan kell elviselni az ütéseket. De Buddy sokkal nagyobb és erősebb volt nála, abból élt, hogy megvert másokat, és talán már embert is ölt. Ilyen ellenféllel még sohasem volt dolga.

– Te meg akarsz fenyegetni engem?

Buddy térde úgy vágódott bele Callie gyomrába, mint egy tekegolyó.

A lány végigcsúszott a linóleumon, és a tüdejéből kipréselődött a levegő. Éles fájdalom hasított az oldalába, és tudta, hogy elrepedt a bordája.

Buddy letérdelt mellé. Elborult a tekintete, és kicsordult a nyál a szája sarkából. Egyik kezével megszorította Callie torkát. A lány megpróbált elmászni, de a férfi a hátára fordította, és lovaglóülésben ráült. Rettenetesen nehéz volt. Erősen megszorította Callie torkát, és a lány úgy érezte, hogy a légcsöve belepréselődik a gerincébe. Hadonászni kezdett, hogy levegőhöz jusson, és amikor az ökle eltalálta Buddy ágyékát, a férfi engedett a szorításon. Callie azonnal kigördült alóla, és megpróbált felállni, hogy el tudjon menekülni.

Hirtelen furcsa és ismeretlen hang hasított bele a levegőbe.

Callie izzó fájdalmat érzett a hátán, mintha felhasadt volna a bőre. Buddy megkorbácsolta a telefonzsinórral. Callie gerince mentén végigcsorgott a vér. Felemelte a kezét, és látta, hogy kígyózva felhasad a karján a bőr, miközben a telefonzsinór rátekeredett a csuklójára.

Ösztönösen megrántotta a karját, és a zsinór kicsúszott Buddy kezéből. A férfi arcán meglepetés tükröződött, de gyorsan összeszedte magát, és megpróbálta a falhoz szorítani Callie-t, de ő nem hagyta magát. Hadonászott, rugdosott, és Buddy felé csapott a telefonzsinórral.

– Dögölj meg, te szarházi! Ki foglak nyírni! – üvöltötte.

Visszhangzott tőle a konyha.

Hirtelen minden elnémult és mozdulatlanná dermedt. Callie-nek valahogyan sikerült felállnia, és a feje fölé emelte a telefonzsinórt, hogy lecsaphasson vele. Mind a ketten megvetették a lábukat, alig néhány lépésnyire egymástól.

Buddy hitetlenkedve felnevetett.

– Ezt nevezem, kislány! – jegyezte meg elismerően.

A telefonzsinór felhasította az arcát. Letörölte a vért az ujjaival, aztán bekapta őket, és élvezettel cuppogott.

Callie-nek görcsbe rándult a gyomra. Tudta, hogy az erőszak íze a legrosszabbat fogja kihozni belőle.

– Gyerünk, tigris! – Buddy felemelte az öklét, mint egy bokszoló, aki felkészül az utolsó menetre. – Üss meg újra!

– Buddy, kérlek! Ennek nem muszáj így végződnie.

Callie megfeszítette az izmait, hogy keményen tudjon küzdeni, mert Buddy most csak azért viselkedett ilyen higgadtan, mert elhatározta, hogy meg fogja ölni.

– Ó, kicsim! Én kezdettől fogva tudtam, hogy ez lesz a vége.

Callie adott magának egy kis időt, hogy felfogja, amit hallott. Tudta, hogy a férfinak igaza van. Hogy lehetett ennyire ostoba?

– Hallgatni fogok, megígérem.

– Ahhoz már túlságosan elfajultak a dolgok, és szerintem ezt te is tudod. – Buddy intett Callie-nek, hogy menjen közelebb hozzá. – Gyerünk, kislány! Ne add fel harc nélkül!

Buddy majdnem hatvan centivel magasabb volt nála, és legalább százötven kilóval többet nyomott. Akkora volt, hogy elfért volna benne még egy ember.

Megkarmoljam? Megharapjam? Kitépjem a haját? Úgy haljak meg, hogy az ő vére van a számban?

– Mit fogsz csinálni, babuci? – A férfi készenlétben tartotta az öklét. – Adok neked egy esélyt. Harcolsz vagy menekülsz?

A folyosó?

Callie nem akarta megkockáztatni, hogy Trevor felé csalja a férfit.

A bejárati ajtó?

Túl messze van.

A konyhaajtó?

Látta a kilincset a szeme sarkából.

Csillogott. Rá várt. És nem volt becsukva.

Csak oda kell rohannia, le kell nyomnia, azután kirohanhat a bejárati ajtón keresztül az utcára. És egész idő alatt üvölteni fog…

Vajon kit akar átverni?

Buddy abban a pillanatban rá fogja vetni magát, amint megfordul. A férfi nem volt gyors, de nem is kellett annak lennie, mert hosszú volt a karja, úgyhogy könnyedén elkaphatja Callie nyakát.

A lány gyűlölködve végigmérte. Buddy vállat vont.

– Miért csináltad? – kérdezte Callie. – Miért mutattad meg nekik a kettőnkről készült felvételeket?

– Pénzért, mi másért? – felelte kissé bosszúsan Buddy, mintha csalódottságot okozott volna neki, hogy a lány ennyire ostoba.

Callie nem akart belegondolni, hogy azok a férfiak végignézték mindazt, amit nem is akart megtenni, azzal a férfival, aki megígérte neki, hogy mindig meg fogja védeni.

– Gyerünk, Rocky! – Buddy belebokszolt párszor a levegőbe. – Ne kímélj!

Callie tekintete ide-oda cikázott a konyhában.

Hűtő. Sütő. Szekrények. Fiókok. Kekszes tányér. Köhögéscsillapító. Szárító.

Buddy elvigyorodott.

– Egy serpenyővel akarsz leütni, mint a rajzfilmekben?

Callie lehajolt, és teljes erőből rohanni kezdett, mintha puskából lőtték volna ki. Mire Buddy felemelte a kezét, a lány a vállával belevágódott, félrelökte az útból, és miközben nekicsapódott a mosogatónak, kikapta a kést a szárítóból.

Azonnal megpördült, és maga elé tartotta a pengét.

Buddy rávigyorgott az ócska húsvágó késre, amely úgy nézett ki, mintha Linda vette volna leárazva az élelmiszerboltban. A fából készült nyél berepedezett, a recés penge pedig annyira vékony volt, hogy három helyen is meghajlott. Callie ezzel vágta fel Trevor hot dogját, mert különben a kisfiú egészben falta volna be az egészet, és esetleg megfulladt volna tőle.

Callie észrevette, hogy nem mosogatta el rendesen. A recéjén maradt egy kis ketchup.

– Hűha, kicsikém! – Buddy hangja meglepettnek tűnt. – Ó, Jézusom!

Egyszerre néztek le mind a ketten.

A kés felhasította a férfi nadrágját és a bal combját, szinte közvetlenül az ágyéka alatt.

A barna színű anyagot lassan átitatta a vér.

Callie ötéves kora óta versenytornázott, ezért az összes lehetséges sérülést ismerte. Egy rossz forgástól elszakadhatnak a szalagok az ember hátában. Egy rossz leugrástól tönkremehetnek az inak az ember térdében. Egy fémdarab, amely belefúródik az ember combjának belső oldalába, felhasíthatja az artériát, amely a test alsó részébe szállítja a vért.

– Jézusom, Callie! – Buddy rászorította a kezét a sebre, és az ujjai közül szivárgott a vér. – Jézusom! Szerezz egy törülközőt, vagy…!

Amikor Buddy lezuhant a földre, beverte a vállát a szekrénybe, a fejét pedig a pult szélébe. Megrázkódott a konyha, amikor földet ért.

– Cal! – hörögte, miközben a verejték végigcsorgott az arcán. – Callie!

A lánynak továbbra is megfeszült az összes izma, és szorosan markolta a kést. Úgy érezte, hogy hideg sötétség veszi körül, mintha belehátrált volna a saját árnyékába.

Buddy arcából kifutott a vér, és vacogni kezdett a foga, mintha fázna.

– Hívj egy mentőt, kicsim! Hívj egy…

Callie lassan elfordította a fejét, és ránézett a falon lévő telefonra. A kagyló nem lógott a helyén, és színes kábelek álltak ki belőle ott, ahonnan Buddy kitépte a vezetéket. Callie követte a padlón kígyózó kábelt, és megtalálta a kagylót a konyhaasztal alatt.

– Azzal most ne foglalkozz, kicsim! Most ne azzal törődj!

Callie letérdelt, kivette a kagylót az asztal alól, és odaemelte a füléhez. A kést még mindig a kezében szorongatta. De vajon miért?

– Az a telefon nem működik – mondta Buddy. – Menj át a hálószobába, babuci! Hívj… hívj mentőt!

A lány a füléhez szorította a kagylót, és szinte hallani vélte az ütemes sípolást, amelyet a telefon akkor szokott hallatni, amikor túl sokáig le van véve a kagyló.

– A hálószoba, kicsim. Menj át a…

Bip… bip… bip… bip… bip.

– Callie!

Ezt a hangot hallaná, ha felvenné a hálószobában lévő telefont. És a kezelő gépies hangját.

Amennyiben hívást akar kezdeményezni…

– Callie, kicsim, nem akartalak bántani. Sohasem bántanálak téged…

…kérem, tegye le a kagylót, és próbálkozzon újra!

– Babuci, kérlek! Mentőre van szükségem…

Amennyiben vészhelyzetről van szó…

– A segítségedre van szükségem, Cal. Kérlek… kérlek, menj át a hálószobába!

…kérem, tegye le a kagylót, és hívja a 911-et!

– Callie!

A lány letette a kést a földre, azután leült mellé, és összekuporodott. Már nem lüktetett a térde és a háta. Már nem fájt a bőr a nyakán, ahol Buddy megszorongatta, és a bordái sem sajogtak a férfi rúgásaitól.

Amennyiben hívást akar kezdeményezni…

– Te rohadt kis kurva! – hörögte Buddy. – Te rohadt, szívtelen kis kurva!

…kérem, tegye le a kagylót, és próbálkozzon újra!

2021 Tavasza
Vasárnap

1.

Leigh Collier elfojtott egy mosolyt, amikor az egyik hetedikes lány odakiáltotta az érdeklődő nézőközönségnek, hogy: „Most aztán nagy bajban vagytok!” A színpadon lévők is kuncogni kezdtek, amikor Hill professzor figyelmeztette a város lakóit arra, hogy az idegenek lóversenyfogadásra próbálják csábítani a fiaikat.

Leigh gyanította, hogy az a generáció, amelyik a WAP-pal, a gyilkos lódarazsakkal, a Coviddal és egy kudarcba fulladt lázadással nőtt fel, és amelyiket otthoni tanulásra kényszerítettek a depressziós politikusok, akik ebédidőben szoktak berúgni feltűnés nélkül, semmit sem tud a sportfogadás veszélyeiről. Ugyanakkor tisztelte a drámapedagógust azért, hogy éppen A szótlan zenészt, vagyis az egyik legártalmatlanabb musicalt vitte színre a középiskolás diákjaival.

Leigh lánya pár napja lett tizenhat éves. Azt hitte, hogy többé egyetlen amatőr színdarabot sem kell végignéznie, de Maddy kitalálta, hogy koreográfiát akar tanítani, ezért Leigh most itt ült, csapdába esve ebben a pokolban.

Ránézett Walterre, aki két sorral lejjebb ült, a lépcső közelében. A férfi feje furcsán félrebillent, mintha nem a színpadot nézte volna, hanem az előtte lévő üres széket. Leigh nem látta a kezét, de anélkül is tudta, hogy focimeccset játszik a telefonján.

Leigh elővette a táskájából a mobilját, és küldött neki egy sms-t: Maddy kérdéseket fog feltenni neked az előadással kapcsolatban.

Walter feje megmozdult, és a nő tudta, hogy a választ írja: Két dolgot is tudok csinálni egyszerre.

Leigh elmosolyodott, és megírta a választ: Ha ez így lenne, akkor még mindig házasok lennénk.

Walter megfordult, megkereste a tekintetével, és a szeme sarkában húzódó ráncok arról árulkodtak, hogy vigyorog a maszk mögött.

Leigh-nek fájdalmasan összeszorult a szíve. A házasságuk akkor ért véget, amikor Maddy tizenkét éves volt, de a vírus kapcsán bevezetett intézkedések miatt most mindannyian Walter házában laktak. Leigh végül a férfi ágyában kötött ki, és rájött, miért nem működött a házasságuk. Walter csodálatos apa volt, de Leigh-nek végre bele kellett törődnie, hogy azok közé a nők közé tartozik, akik nem tudnak megmaradni egy rendes ember mellett.

A színpadon megváltozott a jelenet, és a reflektor fénye rávetült a holland cserediákra, aki Marian Paroo szerepét alakította. Elmondta az anyjának, hogy egy aktatáskás férfi hazáig követte, ami manapság kommandós akcióval végződött volna.

Leigh körbehordozta tekintetét a nézőkön. Az előadást négy egymást követő vasárnapon lehetett megnézni, és ma volt az utolsó előadás. Az iskola csak így tudta elérni, hogy az összes szülő megnézze a darabot, ha akarja, ha nem. A nézőtérnek alig a negyede volt tele, és a leszalagozott, üres székek távol tartották egymástól az embereket. A maszk kötelező volt, és úgy fogyott a kézfertőtlenítő, mint a likőr az érettségi bálon. Senki sem akarta napokon keresztül az orrát törölgetni.

Walter a telefonjával szórakozott, Leigh pedig azzal, hogy fejben megalapította a Saját Harcosok Klubját, és kiválogatta a csapata tagjait. Janey Pringle-t válogatta be elsőként. Az a nő annyi vécépapírt, nedves törlőkendőt és kézfertőtlenítőt adott el a feketepiacon, hogy vett belőle a fiának egy új számítógépet. Gillian Nolan nagyszerű szervező volt. Lisa Regan imádott kirándulni, ezért tudott tüzet rakni. Denene Millner ököllel belevágott egy pitbull pofájába, amikor az állat megtámadta a gyerekét. Ronnie Copeland táskájában mindig volt tampon. Ginger Vishnoo megríkatta a fizikatanárt. Tommi Adams az összes férfira lecsapott.

Leigh lassan körbenézett, és a tekintete megakadt Darry Washington széles hátán. Darry úgy döntött, hogy felmond, és ő fogja ellátni a háztartást és a gyerekeket, mert a felesége sokkal többet keres nála. Ez igazán kedves dolog volt tőle, de Leigh-nek nem állt szándékában túlélni a világvégét azért, hogy végül Walter kövérebb kiadásával kelljen ágyba bújnia.

A játék szempontjából a férfiak jelentették a problémát. Egyet vagy kettőt be lehet válogatni a csapatba, de ha háromnál többen lennének, akkor a nők valószínűleg egy föld alatti bunkerben végeznék, ágyhoz kötözve.

Kigyulladtak a fények, és lehullt a kék és aranyszínű függöny. Leigh valószínűnek tartotta, hogy elbóbiskolt egy kicsit, de nagyon hálás volt a szünetért.

Egy darabig senki sem állt fel. Az emberek kényelmetlenül feszengtek a székükön, miközben megvitatták, hogy kimenjenek-e a mosdóba. Régen mindenki azonnal felpattant, kirohant az ajtón, és alig várta, hogy egy pohár punccsal és egy muffinnal a kezében megoszthassa és meghallgathassa a legújabb pletykákat. A bejáratok melletti táblákon az állt, hogy mindenki vegyen magához egy papírzacskót, mielőtt belép a nézőtérre. A papírzacskókban műsorfüzet, egy kis üveg ásványvíz és egy eldobható maszk volt, valamint egy figyelmeztetés, amelyen az állt, hogy mindenki mosson kezet, és tartsa be a vírushelyzettel kapcsolatos szabályokat. A fegyelmezetlen szülők kaptak egy jelszót, hogy otthonról nézhessék végig az előadást, maszk nélkül.

Leigh elővette a telefonját, és küldött egy sms-t a lányának: A tánc nagyszerű volt, az a kis könyvtáros pedig elragadó! Nagyon büszke vagyok rád!

Maddy azonnal válaszolt: még dolgozom anya

Kispórolta az üzenetből az írásjeleket és a hangulatjeleket. Leigh csak a közösségi oldalakból tudta, hogy a lánya még képes mosolyogni, ami rettenetes érzés volt.

Leigh körbenézett, és megállapította, hogy Walter széke üres. A férfi az egyik kijárat mellett állt, és egy másik apukával beszélgetett. Az apuka háttal állt Leigh-nek, de a kézmozdulatok alapján egyértelmű volt, hogy a fociról társalognak.

A szülők többsége vagy túlságosan fiatal és egészséges, vagy túlságosan jómódú és okos volt ahhoz, hogy elsők között adassa be magának az oltást, és azt is tudták, hogy erről mélyen hallgatniuk kell. Párosával beszélgettek, halkan, és betartották az előírt távolságot. Mivel a karácsonyi iskolai ünnepségen kirobbant egy verekedés, mindannyian tudták, hogy politikáról nem beszélhetnek, ezért nem maradt más téma, mint a sport, az elmaradt sütivásárok, a covidióta szülők és azok a férfiak, akik az orruk alatt hordták a maszkot, ugyanis ők voltak azok a seggfejek, akik az óvszer viselését is az emberi jogok megsértésének tartották.

Leigh a leeresztett függöny felé fordult, és hegyezni kezdte a fülét, hátha meghallja a lázas készülődés hangjait, miközben a gyerekek kicserélik a díszletet. Megint összeszorult a szíve, de ezúttal nem Walter miatt, hanem azért, mert hiányzott neki a lánya. Arra akart hazamenni, hogy rendetlenség van a konyhában. Kiabálni akart Maddyvel a házi feladat vagy a tévézés miatt. A lánya szekrényében akarta megtalálni azokat a ruhákat, amelyeket tőle vett kölcsön, a cipőjét pedig az ágya alatt. Meg akarta ölelni Maddyt, függetlenül attól, hogy hevesen tiltakozik. Le akart feküdni vele a kanapéra, és meg akart nézni vele egy ostoba filmet. Hallani akarta a kuncogását, miközben a telefonját nézegeti, és el akarta viselni azt a gyilkos pillantást, amelyet azért kapott, mert meg merte kérdezni tőle, hogy mit néz.

De mostanában állandóan csak sms-ben veszekedtek egymással minden reggel és minden este, pontban hatkor. Ha Leigh-nek lett volna egy kis esze, akkor békén hagyja Maddy-t, de ha békén hagyta volna, akkor úgy érezte volna, hogy elveszíti. Tudnia kellett, hogy a lányának van-e barátja, vagy összetörte-e valakinek a szívét, vagy esetleg úgy döntött, hogy örökre lemond a szerelemről, és a művészeteket meg a tudatos életet választja helyette. Leigh csak abban volt teljesen biztos, hogy a mai napig emlékszik az összes gonosz megjegyzésre, amit annak idején ő vágott a saját anyja fejéhez.

De az ő anyja megérdemelte.

Leigh emlékeztette magát, hogy a távolság Maddy biztonságát szolgálja. Ő a belvárosi lakásukban maradt, Maddy pedig kiköltözött a kertvárosba Walterhez. Közösen hozták meg ezt a döntést.

Walter az Atlantai Tűzoltóság jogi tanácsadója volt, ezért az otthona biztonságából dolgozhatott, mert csak egy számítógépre és egy telefonra volt szüksége. Leigh védőügyvéd volt. Bizonyos dolgokat az interneten keresztül is el tudott intézni, de be kellett járnia az irodába, és találkoznia kellett az ügyfelekkel. Be kellett járnia a bíróságra is, és részt kellett vennie az esküdtszék tagjainak kiválasztásában és a tárgyalásokon. Már az első hullám idején elkapta a vírust, és kilenc napon keresztül olyan érzése volt, mintha egy öszvér rugdosta volna a mellkasát. A jelenlegi álláspontok szerint a vírus a gyerekekre nem jelentett olyan komoly veszélyt, de Leigh nem akarta megkockáztatni, hogy Maddy esetleg miatta legyen beteg.

– Leigh Collier! Tényleg te vagy az?

Ruby Heyer egy pillanatra lehúzta a szájáról a maszkot, azután gyorsan visszatette, mintha a gyorsaság egyet jelentett volna a biztonsággal.

– Helló, Ruby! Hogy van Keely?

Leigh hálás volt azért, hogy három méter választja el őket egymástól. Akkor barátkozott össze Rubyval, amikor a gyerekeik totyogósak voltak. A gyerekeik néha átmentek egymáshoz, ők pedig időnként beültek egy kávézóba, hogy kipanaszkodják magukat.

– Jól van. Régen láttalak. – Ruby szemüvegét kissé megemelte a mosolygó arca. Rémes pókerjátékos volt. – Nagyon meglepődtem, amikor megtudtam, hogy Maddy ide jár. Úgy emlékszem, azt mondtad, hogy egy belvárosi iskolába akarod beíratni.

Leigh érezte, hogy a maszk becsúszik a szájába, miközben a bosszúsága féktelen haraggá változott.

– Helló, hölgyeim! – Walter a lépcsőn állt, zsebre dugott kézzel. – A gyerekeink nagyszerű munkát végeztek, nem igaz? Örülök, hogy látlak, Ruby!

Ruby megmarkolta a bosziseprűjét, hogy felüljön rá, és elrepüljön vele a közelükből.

– Én is örülök, hogy találkoztunk, Walter!

Leigh úgy érezte, hogy őt kizárták az örvendezésből, de Walter vetett rá egy figyelmeztető pillantást, ezért hallgatott, de viszonozta a tekintetét.

Ez a pillantás tökéletesen összefoglalta a házasságukat.

– Örülök, hogy sohasem csináltuk hármasban Rubyval – mondta Walter.

Leigh elnevette magát.

– Ha ez egy árvaház lenne, akkor kiváló iskola lenne.

– Muszáj minden medvét megbökdösnöd egy hegyes bottal?

Leigh megcsóválta a fejét, azután szemügyre vette az aranyszínű plafont, a hangtechnikát és a világítást.

– Olyan érzésem van, mintha a Broadway egyik színházában lennék.

– Nem csoda.

– Maddy régi iskolájában…

– …egy zseblámpával világították meg a kartonpapírból épített színpadot, és egy ócska játék mikrofonba beszéltek és énekeltek. Maddy természetesen imádta az egészet.

Leigh megsimogatta az előtte lévő ülés támláját. A kék színű bársonyhuzatba aranyszínű fonallal volt belehímezve a Hollis Akadémia címere, valószínűleg egy gazdag szülő jóvoltából, akinek nem volt ízlése. A vírus előtt Leigh és Walter ateista, liberális szülők voltak, és az állami iskolák mellett tették le a voksukat. Most azonban az utolsó centjüket is összekaparták azért, hogy beírathassák Maddyt egy gusztustalanul sznob magániskolába, ahová minden második gyerek BMW-vel járt, és minden második gyerek hatalmas seggfej volt.

A járvány alatt alacsonyabb volt az osztályok létszáma, és tízes csoportokban váltották egymást. Az iskola megbízott egy külsős takarítócéget azzal, hogy mindennap fertőtlenítse a tantermeket. A védőfelszerelés kötelező volt. Mindenki betartotta az előírásokat. A kertvárosban ritkán szigorították a rendelkezéseket, mivel a szülők többsége otthonról dolgozott.

– Minden szülő ide járatná a gyerekét, ha megtehetné, drágám – jegyezte meg kissé bosszúsan Walter.

– Elég baj, hogy idáig fajultak a dolgok.

Leigh céges telefonja rezegni kezdett a táskájában, és a nő izmai azonnal megfeszültek. Egy évvel ezelőtt önálló volt, rengeteget dolgozott, és keveset keresett. Kurváknak, drogosoknak és pitiáner tolvajoknak segített eligazodni a törvény útvesztőjében. Most azonban egy hatalmas gépezet egyik fogaskereke lett, és bankárokat meg cégtulajdonosokat képviselt, akik ugyanolyan bűncselekményeket követtek el, mint a korábbi ügyfelei, de elég pénzük volt ahhoz, hogy megússzák a dolgot.

– Nem várhatják el tőled, hogy vasárnap este is dolgozz – mondta Walter.

A naiv megjegyzés hallatán Leigh megvetően felhorkant. Több tucatnyi ügyvéddel versengett, akik a húszas éveikben jártak, és annyi diákhitelt halmoztak fel, hogy az irodában aludtak.

– Megkértem Lizt, hogy csak akkor zavarjon, ha életbe vágóan fontos ügyről van szó – dünnyögte, miközben a táskájában turkált.

– Lehet, hogy egy gazdag fickó kinyírta a feleségét.

Leigh vetett rá egy dühös pillantást, azután feloldotta a telefonja zárját.

– Octavia Bacca küldött nekem egy sms-t.

– Minden oké?

– Igen, de…

Octavia hetek óta nem jelentkezett. Megbeszélték, hogy sétálnak egyet a botanikus kertben, de mivel Octavia eltűnt, Leigh azt feltételezte, hogy túlságosan elfoglalt, és valószínűleg helyes volt a feltételezése, mert Octavia csak most válaszolt a hetekkel ezelőtt elküldött üzenetére:

Rémes ügy. Remélem, nem utálsz!

Egy linket is csatolt az üzenethez, amely az egyik hírcsatorna honlapjára vezetett. A fotón egy rendezett külsejű, harmincas, jellegtelen férfi látszott.

A NEMI ERŐSZAK VÁDLOTTJA GYORSÍTOTT ELJÁRÁST KÉRVÉNYEZETT

– De…? – kérdezte Walter.

Leigh legörgette a cikket, és kiszedte belőle a lényeget.

– Egy ismeretlen férfi erőszakolta meg ezt a nőt, ami ritkaságnak számít. Általában azok az elkövetők, akik randira hívják őket. Elég súlyosak a vádak, de a férfi azt állítja, hogy ártatlan, ha-ha! Esküdtszéki tárgyalást akar.

– A bíró nagyon boldog lesz.

– És az esküdtszék is.

Senki sem akarta kitenni magát a fertőzés veszélyének azért, hogy végighallgasson egy erőszaktevőt, aki azt állítja, hogy ártatlan. És ha valószínűleg mégis bűnös, az erőszak vádjából könnyű lealkudni. Az ügyészek többsége nem akart belemenni ebbe a küzdelembe, mert az ügy érintettjei általában ismerték egymást, és a korábbi kapcsolatuk miatt nehezen lehetett tisztázni a közös megegyezés tényét. Ilyen esetekben a védőügyvédek törvénytelen fogva tartást vagy valami csekélyebb vétséget próbáltak bebizonyítani, hogy az ügyfelük neve ne kerüljön bele az erőszaktevők nyilvántartásába, és megússza a börtönt; azután hazamentek, beálltak a zuhany alá, és forró vízzel lemosták magukról a mocskot.

– Kapott óvadékot? – kérdezte Walter.

– Igen, a vírus miatt.

A bírók mostanában eltekintettek attól, hogy bezárják azokat, akik tárgyalásra várnak, és inkább a bokára erősített helyzetjelzőket részesítették előnyben. Aki megszegte a szabályokat, börtönbe került, és a börtönökben rosszabb állapotok uralkodtak, mint az idősotthonokban. Leigh is onnan vitte haza a vírust.

– Az ügyész nem akart megállapodást kötni? – kérdezte Walter.

– Valószínűleg akart, de hiába, ha a vádlott nem fogadja el az ajánlatot. Nem csoda, hogy Octavia eltűnt. – Leigh felpillantott Walterre. – Ha nem ered el az eső, kiülhetek Maddyvel a házad teraszára?

– Van néhány esernyőm, de te is tudod, hogy Maddy bulizni megy a társulattal.

Leigh szemét elfutották a könnyek. Utált kívülálló lenni. Már eltelt egy év, de havonta egyszer bejárt Maddy üres szobájába, hogy sírjon egyet.

– Neked is ilyen nehéz volt, amikor Maddy velem lakott?

– Sokkal nehezebb felkelteni egy tizenhat éves érdeklődését, mint elszórakoztatni egy tizenkét évest. – Walter elvigyorodott. – Nagyon szeret téged. Nálad jobb anyát nem is kívánhatna.

Leigh arcán végigfolytak a könnyek.

– Jó ember vagy, Walter.

– Annyira, hogy az már jellemhibának számít.

Walter nem viccelt.

Villogni kezdtek a fények. Véget ért a szünet. Leigh le akart ülni, de abban a pillanatban megint rezegni kezdett a telefonja.

– Munka.

– Szerencsés vagy – suttogta Walter.

Leigh kioldalazott a lépcsőhöz, és elindult a kijárat felé. Néhány szülő megbámulta a maszkja fölött, talán azért, mert éppen a szünet után távozott, vagy talán azért, mert ő is részt vett a karácsonyi verekedésben. Ki tudja? Leigh nem vett róluk tudomást, és úgy tett, mintha a telefonjával lenne elfoglalva. A kijelzőn a BRADLEY név látszott, és ez furcsa volt, mert amikor az asszisztense kereste, a telefon a cég nevét írta ki: BRADLEY, CANFIELD & MARKS.

A nő megállt a röhejesen elegáns előcsarnok közepén, és szándékosan hátat fordított az aranyszínű fáklyatartóknak, amelyek mintha az egyik fáraó sírkamrájából származtak volna. Walter azt állította, hogy Leigh-t dühítette a jómód hivalkodó megnyilvánulása, de Walter nem az autójában lakott az egyetem első évében azért, mert nem volt pénze albérletre.

Leigh fogadta a hívást.

– Liz?

– Nem, Ms. Collier. Cole Bradley vagyok. Remélem, nem zavarom.

Leigh majdnem elharapta a nyelvét. Húsz emelet és körülbelül kétszer annyi millió dollár választotta el a cég egyik alapító tagjától. Csak egyszer találkozott vele az előcsarnokban, miközben a liftre várt, Bradley pedig lehívta a kulcsával a saját liftjét, amely kizárólag a földszint és a legfelső emelet között közlekedett. Úgy nézett ki, mint Anthony Hopkins magasabb és vékonyabb változata, amennyiben Anthony Hopkins előfizetett volna egy plasztikai sebész szolgálataira, miután lediplomázott a Georgia Állami Egyetem jogi karán.

– Itt van, Ms. Collier?

– Igen… igen… itt vagyok. – Leigh megpróbálta összeszedni magát. – Elnézést! Éppen a lányom iskolai színielőadásán vagyok.

A férfi nem pazarolta az időt semmitmondó csevegésre.

– Egy kényes üggyel kapcsolatban keresem. Szükségem van a segítségére.

Leigh-nek leesett az álla. Nem kavart túlságosan nagy port a cégnél. Csak annyit dolgozott, hogy meg tudjon élni, és ki tudja fizetni a lánya tandíját. Cole Bradley legalább száz kezdő ügyvédet foglalkoztatott, és mindegyik gondolkodás nélkül hátba szúrta volna Leigh-t azért, hogy hozzá érkezzen be ez a hívás.

– Itt van, Ms. Collier?

– Igen, elnézést! – felelte Leigh. – Én csak… nos, őszintén szólva, Mr. Bradley, bármit megteszek, amit kér, de talán nem én vagyok a legmegfelelőbb ember erre a feladatra.

– Én is őszinte leszek magával, Ms. Collier. Egészen mostanáig azt sem tudtam, hogy maga létezik, de az ügyfél kifejezetten ragaszkodik magához. Itt ül az irodámban.

Leigh végképp összezavarodott. A legfontosabb ügyfele állateledeleket árult nagy tételben, és azzal vádolták, hogy betört a volt felesége házába, és belepisált a nő alsóneműs fiókjába. Az ügyből viccet csinált az egyik helybéli lap, de Leigh valószínűnek tartotta, hogy Bradley nem tartozik az Atlanta INtown olvasói közé.

– Az ügyfelet Andrew Tenantnak hívják – folytatta Bradley. – Biztosan hallott már róla.

– Igen, uram, hallottam.

De csak azért, mert az előbb elolvasta azt a cikket, amit Octavia küldött át neki.

Rémes ügy. Remélem, nem utálsz!

Octavia az idős szüleivel és az asztmás férjével élt. Vagy azért hátrált ki ebből az ügyből, mert nem akart bíróságra járni a vírus miatt, vagy pedig azért, mert félt az erőszaktevő ügyfelétől. De valójában nem is számított, miért csinálta, mert Leigh-nek nem volt választása.

– Egy óra múlva ott leszek, Mr. Bradley.

*

Az atlantai reptérre érkezők többsége azt feltételezte, amikor kinézett az ablakon, hogy a Buckhead nevű városrész a belvárosban van, de a Peachtree Street végén magasodó felhőkarcolókban nem szállodák, bankok vagy állami ügynökségek működtek. Az emeleteket drága ügyvédek, brókerek és pénzügyi tanácsadók foglalták el, akik a délkeleti országrész legdrágább irányítószáma alatt élő ügyfeleket szolgálták ki.

A Bradley, Canfield & Marks hatalmas üvegpalotája a Buckhead üzleti negyed felhőkarcolói fölé magasodott, és a teteje úgy nézett ki, mint egy tarajos hullám. Leigh a szörnyeteg gyomrában találta magát, miközben felkaptatott a parkoló lépcsőjén. A látogatók számára fenntartott parkoló kapuja zárva volt, és Leigh csak a mínusz harmadik szinten talált helyet. A betonból épült lépcsőház ideális vadászterületnek tűnt a gyilkosok számára, de a liftek le voltak zárva, és Leigh egyetlen biztonsági őrrel sem találkozott. Úgy döntött, kihasználja az alkalmat arra, hogy újra végiggondolja, amit Octavia mondott neki a telefonban idefelé jövet.

Andrew Tenant két nappal ezelőtt rúgta ki Octaviát. A döntésére nem adott magyarázatot, pedig Octavia meg volt győződve róla, hogy elégedett a munkájával. Tenant céget akart váltani, és két órával ezelőtt Octaviát arra utasította a főnöke, hogy az összes anyagot küldje el a BC&M-nek, azon belül is Leigh Colliernek. Azt az sms-t bocsánatkérésnek szánta azért, mert a barátnője ölébe pottyantott egy esküdtszéki tárgyalást nyolc nappal a tárgyalás kezdete előtt. Leigh ebből azt a következtetést vonta le, hogy Tenant idióta, mert ha lett volna egy kis esze, akkor nem mond fel a város legjobb védőügyvédjének, elsősorban azért, mert az élete forgott kockán.

Arra viszont sehogyan sem tudott rájönni, hogy Tenant honnan ismerte a nevét. Küldött egy sms-t Walternek, de ő sem értette az egészet, és rajta kívül senki sem tudott segíteni Leigh-nek abban, hogy információkat ásson elő a múltjából, mert Walter volt az egyetlen ember az életében, aki már azelőtt ismerte őt, mielőtt lediplomázott.

Leigh megállt a lépcső tetején, és miközben verejték csorgott a hátán, gyorsan végiggondolta, hogy néz ki. Nem öltözött ki a lánya színielőadására. A haját régimódi kontyba tekerte, és farmert meg egy kifakult Aerosmith pólót vett fel, kifejezetten azért, hogy egyértelművé tegye, nem tartozik a közönség soraiban ülő márkatudatos anyukák közé. Be kell ugrania az irodájába, mielőtt felmegy a legfelső emeletre! A cég többi alkalmazottjához hasonlóan az ő szekrényében is lógott egy öltözet ruha, amelyben szükség esetén meg lehet jelenni a bíróságon. A neszesszere az íróasztala fiókjában hevert. Rettenetesen bosszantotta, hogy ki kell sminkelnie magát egy erőszaktevő kedvéért vasárnap este, azon az estén, amelyet a családjával akart tölteni. Gyűlölte ezt az épületet. Gyűlölte ezt a munkát. Gyűlölte az életét.

A lányát viszont imádta.

Leigh keresett egy maszkot a táskájában, amit Walter abrakos tarisznyának becézett, mert egy éve már nemcsak aktatáskaként funkcionált, hanem tele volt kézfertőtlenítőkkel, nedves törlőkendőkkel, maszkokkal és gumikesztyűkkel. A cég kéthetente tesztelte őket, és Leigh már átesett a víruson, de a variánsok miatt úgy gondolta, hogy jobb félni, mint megijedni.

Miközben felvette a maszkot, vetett egy pillantást az órájára. Lophat néhány másodpercet a lánya számára. Zsonglőrködött egyet a két telefonnal, mire sikerült kiválasztania a sajátját. A Hollis Akadémia jellegzetes, kék és aranyszínű tokja volt rajta. A háttérképen a család Tim Tam nevű kutyája látszott, mert mostanában Leigh több szeretetet kapott a csokoládébarna labradortól, mint a saját lányától.

Rásóhajtott a kijelzőre. Maddy nem válaszolt az üzenetére, pedig bocsánatot kért tőle azért, hogy el kellett mennie. Megnyitotta az Instagramot, és talált egy képet a lányáról. Maddy a barátaival bulizott Keely Heyer pincéjében. Tim Tam a sarokban aludt egy babzsákon. Ennyit a kutya feltétlen hűségéről…

Leigh küldött még egy üzenetet a lányának: Sajnálom, hogy el kellett mennem, édesem. Nagyon szeretlek.

Ostoba módon várt egy kicsit, mielőtt kinyitotta az ajtót, hátha megérkezik a válasz.

A légkondicionált előcsarnokban csillogott a hűvös acél és márvány. Leigh odabiccentett a plexifülkében ülő biztonsági őrnek. Lorenzo egy tányér leves fölé hajolt, és elővillant a nyelve. Leigh-t arra a pozsgás növényre emlékeztette, amelyet az anyja a konyhaablakában nevelgetett.

– Helló, Ms. Collier!

Leigh pánikba esett, amikor megpillantotta Cole Bradley-t a lift előtt, és gyorsan megtapogatta a haját. Úgy álltak ki a kontyából a tincsek, mint egy kilapított polip csápjai. Az ócska Aerosmith póló kifejezetten sértő volt a férfi méretre szabott, olasz öltönyére nézve.

– Rajtakapott – folytatta a férfi, miközben berakta a cigarettásdobozt a mellényzsebébe. – Kimentem cigizni.